ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 490/10970/23
провадження № 61-2390св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -	Луспеника Д. Д.,		
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,	Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,	

учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1», 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Капінус Андрій Анатолійович, на постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 січня 2026 року у складі колегії суддів: Серебрякової Т. В., Коломієць Т. В., Тищук Н. О., у частині вирішення позовних вимог про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та розподілу судових витрат, додаткову постанову Миколаївського апеляційного суду від 30 січня 2026 року у тому ж складі суду,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» (далі - ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1», товариство) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та заробітної плати.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 22 березня 2023 року вона працювала в ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» на посаді лікаря загальної практики - сімейного лікаря.
Наказом ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» від 09 жовтня 2023 року № 32-к її було звільнено із займаної посади на підставі пункту 6 частини першої статті 36 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв`язку із відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.
Звільнення є незаконним, оскільки про зміни істотних умов праці відповідач не повідомив її у встановлений законом строк, чим порушив вимоги статті 29 Закону України «Про оплату праці».
Крім того, у відповідача не відбулося змін в організації виробництва та праці, оскільки інших лікарів, крім позивача, про зміну істотних умов праці не попереджали, а отже ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» не могло змінювати істотні умови праці позивачки, а також не мало правових підстав для звільнення її на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України.
До структури заробітної плати позивачки належить як основна заробітна плата, так і додаткова заробітна плата. Згідно зі штатним розписом ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» її оклад у 2023 році складав 7 700,00 грн. За період із березня 2023 року до червня 2023 року позивачка щомісячно отримувала премію.
Водночас у липні 2023 року відповідач премію їй не нарахував та не виплатив, незважаючи на те, що претензій щодо якості роботи позивачки відповідач не мав.
Таким чином, відповідач не нарахував та не виплатив позивачці додаткову заробітну плату (премію) за липень 2023 року та на порушення вимог частини четвертої статті 97 КЗпП України, статті 22 Закону України «Про оплату праці» в односторонньому порядку прийняв рішення з питань оплати праці, яке погіршує умови, встановлені законодавством, угодою, колективним договором.
Зважаючи на те, що у липні 2023 року ОСОБА_1 відпрацювала 20 днів, то з урахуванням середньоденного заробітку (1 097,15 грн) їй мала бути нарахована заробітна плата в сумі 21 943,00 грн. (1 097,15 грн х 20 днів).
Проте ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» безпідставно нарахувало ОСОБА_1 за липень 2023 року заробітну плату в сумі 7 333,33 грн. 
За таких обставин, заборгованість по заробітній платі за липень 2023 року становить 14 609,67 грн. 
Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просила суд поновити її на посаді лікаря загальної практики - сімейного лікаря в ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1»; стягнути з ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 09 жовтня 2023 року та до дня поновлення на роботі та невиплачену заробітну плату за липень 2023 року в сумі 14 609,67 грн. 
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 12 вересня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді лікаря загальної практики - сімейного лікаря в ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1».
Стягнено з ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за липень 2023 року в сумі 14 609,67 грн, з вирахуванням встановлених податків та зборів. 
Стягнено з ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 
607 540,25 грн, з вирахуванням встановлених податків та зборів.
Стягнено з ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 41 500,00 грн.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати за липень 2023 року та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один календарний місяць.
Стягнено з ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» на користь держави судовий збір у розмірі 7 286,60 грн. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звільнення позивачки на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки відповідач не довів, що у ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» відбулися зміни в організації виробництва та праці. 
Вирішуючи позовні вимоги про стягнення заробітної плати за липень 2023 року, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до статті 29 Закону України «Про оплату праці» при укладанні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках, передбачених законодавством.
Про нові або зміну чинних умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніше як за два місяці до їх запровадження або зміни.
Протягом березня-червня 2023 року позивачці на постійній основі нараховувалася премія (додаткова заробітна плата).
Відповідач не довів наявності підстав для позбавлення ОСОБА_1 премії в липні 2023 року, а також документів, на підставі яких здійснювалося нарахування чи позбавлення працівника додаткової заробітної плати.
Зважаючи на те, що у липні 2023 року позивачка відпрацювала 20 днів, то з урахуванням середньоденного заробітку (1 097,15 грн) їй мала бути нарахована заробітна плата в сумі 21 943,00 грн (1 097,15 грн х 20 днів), водночас відповідач нарахував ОСОБА_1 заробітну плату в сумі 7 333,33 грн, тобто на 14 609,67 грн. менше. 
Оскільки загальна кількість днів вимушеного прогулу з дня звільнення позивачки (09 жовтня 2023 року) до дня ухвалення рішення суду становить 505 днів, суд першої інстанції дійшов висновку, що на її користь стягненню підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 607 540,25 грн.
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка надала належні докази на підтвердження понесення зазначених судових витрат.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 19 січня 2026 року апеляційну скаргу ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» задоволено частково. 
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 вересня 2025 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заробітної плати за липень 2023 року скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. 
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 вересня 2025 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінено, зменшено розмір стягнення з 607 540,25 грн до 431 866,10 грн. 
Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 12 вересня 2025 року в частині стягнення з ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» на користь держави судового бору змінено, зменшено розмір стягнення з 7 286,60 грн до 5 529,86 грн. 
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 вересня 2025 року в частині вирішення питання про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу змінено, зменшено розмір стягнення з 41 500,00 грн до 29 498,20 грн.
В іншій частині рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 вересня 2025 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України відбулося з порушенням вимог трудового законодавства. 
Водночас апеляційний суд не погодився з висновком місцевого суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення заробітної плати (премії) за липень 2023 року, оскільки премія не є основною постійною виплатою, а визначається як додаткова заробітна плата, яка виплачується за підсумками роботи працівника за відповідний період.
Оскільки саме відповідач (директор товариства) визначає розміри оплати праці, зокрема й доплати до посадових окладів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ненарахування позивачці премії за липень 2023 року не є порушенням трудового законодавства та, відповідно, не підлягає стягненню з відповідача на її користь. 
За таких обставин, визначений судом першої інстанції розмір середньоденного заробітку позивачки підлягає зміні з 1 097,15 грн на 855,22 грн, а тому розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 431 886,10 грн 
(855,22 грн х 505 робочих днів за період вимушеного прогулу з 10 жовтня 2023 року до 12 вересня 2025 року).
Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про розподіл судових витрат, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що оскільки апеляційну скаргу відповідача задоволено частково, то з урахуванням вимог статті 141 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5 529,86 грн, а на користь позивачки підлягають відшкодуванню витрати на професійну правничу допомогу пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 29 498,20 грн.
Додатковою постановою Миколаївського апеляційного суду від 30 січня 2026 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково. 
Стягнено з ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» на користь ОСОБА_1 , 2 000,00 грн на відшкодування судових витрат, понесених позивачкою на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції. 
Додаткова постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що зазначений позивачкою розмір витрат на правову (правничу) допомогу у сумі 10 000,00 грн не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, такі витрати не мають характеру необхідних і не співрозмірні із виконаною роботою у суді апеляційної інстанції, отже їх розмір є необґрунтованим. 
Зважаючи на наведене, суд апеляційної інстанції, оцінивши подані позивачкою докази на підтвердження понесених нею витрат, урахувавши обставини справи та її складність, дійшов висновку про те, що витрати ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом цієї справи у суді апеляційної інстанції, підлягають відшкодуванню у розмірі 2 000,00 грн.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
У лютому 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Капінус А. А., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 січня 2026 року та додаткову постанову Миколаївського апеляційного суду від 30 січня 2026 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить: постанову апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та розподілу судових витрат скасувати та залишити в цій частині в силі рішення суду першої інстанції; скасувати додаткову постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути на корить позивачки на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 10 000,00 грн.

Як на підставу касаційного оскарженнязаявниця посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 26 лютого 2021 року у справі № 264/4512/18, від 13 березня 2025 року у справі № 275/150/22, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та інших (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин статтю 2 Закону України «Про оплату праці», якою визначено структуру заробітної плати, статтю 97 КЗпП України та статтю 22 Закону України «Про оплату праці», якими заборонено власнику в односторонньому порядку погіршувати умови оплати праці без попередження працівника. 
Апеляційний суд не врахував, що однією зі складових частин чинної на підприємстві системи оплати праці має бути положення про преміювання, яке визначає виробничі та інші упущення, за які працівників позбавляють премії повністю чи частково. 
Надане відповідачем Положення про систему оплати праці та структуру заробітної плати працівників ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1»не відповідає вимогам статті 97 КЗпП України та статті 15 Закону України «Про оплату праці», оскільки не містить відомостей про погодження ставок і конкретних умов нарахування премії, а також не містить умов, за наявності яких працівника може бути позбавлено премії. Із зазначеним Положенням позивачка не була ознайомлена. 
Водночас у пункті 2 Положення про систему оплати праці та структуру заробітної плати працівників ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» зазначено, що фонд оплати праці працівників складається з основної та додаткової заробітної плати, до якої, зокрема, входить премія. Тобто, невиплачена позивачці премія за липень 2023 року є її додатковою заробітною платою.
Раптове припинення виплати премії, яка має систематичний характер, є погіршенням істотних умов праці та суперечить частині четвертій статті 97 та статті 103 КЗпП України. 
При цьому дискреційне право роботодавця щодо зменшення додаткової заробітної плати обмежене пунктом 2.4 Положення про систему оплати праці та структуру заробітної плати працівників ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1», згідно з яким за порушення працівником трудової дисципліни, недбалість в роботі та безвідповідальне ставлення до неї та незалежно від застосування до нього дисциплінарного стягнення додаткова заробітна плата працівника може бути зменшена на певний час або скасована повністю. 
Матеріали справи не містять наказу про депреміювання позивачки, що свідчить про те, що нарахування премії було обов`язком, а не правом роботодавця. 
Суд апеляційної інстанції помилково не взяв до уваги акта Південного міжрегіонального управління державної служби з питань праці від 17 листопада 2023 року № ПД/ХС/21884/058, складеного за результатами проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) за додержанням законодавства про працю ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1», у якому, зокрема, зазначено, що товариство не надало жодного документа первинного обліку, який би обґрунтовував невиплату позивачці премії або доводив низьку ефективність її роботи саме у липні 2023 року. 
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції не врахував, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат зі складністю справи, обсягом і часом виконання робіт. 
Зважаючи на те, що відповідач не заперечував стосовно заявлених позивачкою витрат на професійну правничу допомогу і не подавав відповідного клопотання, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для зменшення розміру понесених позивачкою витрат на професійну правничу допомогу з 10 000,00 грн до 2 000,00 грн. 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 25 лютого 2026 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої дії адвокат Капінус А. А., на постанову Миколаївського апеляційного суду 
від 19 січня 2026 року та додаткову постанову Миколаївського апеляційного суду від 30 січня 2026 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д., 
Ухвалою Верховного Суду від 02 березня 2026 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якої дії адвокат Капінус А. А., на постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 січня 2026 року та додаткову постанову Миколаївського апеляційного суду від 30 січня 2026 року з підстав, визначених пунктом 1 частини другої статті 389ЦПК України; витребувано з Центрального районного суду м. Миколаєва матеріали цивільної справи № 490/10970/23; надано учасникам справи строк для подання відзиву.
У березні2026 року матеріали справи № 490/10970/23 надійшли до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи 
з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню. 
Фактичні обставини справи
Суди попередніх інстанцій встановили, що наказом директора ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» від 20 березня 2023 року № 7-к ОСОБА_1 було прийнято на посаду лікаря загальної практики - сімейного лікаря 
з 22 березня 2023 року (т. 1 а. с.137).
Наказом директора ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» від 27 липня 2023 року № 23-к у зв`язку зі зменшенням обсягів роботи, викликаних зменшенням попиту населення, та з метою раціонального використання коштів товариства доручено заступнику директора з адміністративних питань підготувати й вручити під підпис персональне письмове повідомлення працівнику ОСОБА_1 про зміну істотних умов праці, а саме на переведення на неповний робочий день, не перевищуючи 10-годинний робочий тиждень, з 01 серпня 2023 року (т. 1 а. с. 140).
31 липня 2023 року ОСОБА_1 попереджено про зміну з 01 серпня 2023 року істотних умов праці, а саме переведення на неповний робочий день, що не перевищує 10-годинний робочий тиждень. Повідомлення містить примітку про те, що ОСОБА_2 не погоджується зі змінами умов праці, оскільки вона не була попереджена за 2 місяці про вказані зміни (т. 1 а. с. 141).
Наказом директора ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» 
від 09 жовтня 2023 року № 32-к ОСОБА_1 , лікаря загальної практики - сімейного лікаря звільнено з роботи 09 жовтня 2023 року у зв`язку із відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України.
У наказі зазначено, що від запропонованого переведення на неповний робочий день, що не перевищує 10-годинний робочий тиждень, ОСОБА_1 відмовилася. Також є відмітка, що копію трудової книжки позивачка отримала 13 жовтня 2023 року (т. 1 а. с. 139).
Згідно з актом Південного міжрегіонального управління державної служби з питань праці від 17 листопада 2023 року № ПД/ХС/21884/058, складеним за результатами проведення планового (позапланового) державного нагляду (контролю), щодо додержання вимог законодавства у сферах праці ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» були виявлені порушення вимог частини другої статті 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», зокрема, встановлено, що у ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» не відбулися зміни в організації виробництва і праці й, відповідно, роботодавець неправомірно змінив істотні умови праці ОСОБА_1 без дотримання умов, визначених законодавством. Крім того, встановлено порушення частини першої статті Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а саме працівнику ОСОБА_1 не виплачується заробітна плата на умовах, визначених трудовим договором. Нараховано заробітну плату згідно з розрахунковою відомістю за липень 2023 року в розмірі 7 333,33 грн, з яких оклад - 7 333,33 грн., місячна премія - відсутня. Підприємство не надало жодного документа первинного обліку згідно з яким проводиться нарахування премії працівникам, а також розпорядчого документа на підтвердження підстав позбавлення ОСОБА_1 премії в липні 2023 року (т. 1 а. с. 103-115).
На підставі зазначеного акта 24 листопада 2023 року Південне міжрегіональне управління державної служби з питань праці видало припис про усунення виявлених порушень законодавства про працю № ПД/ХС/21884/058 (т. 1 а. с. 116-117).
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
У справі, яка переглядається у касаційному порядку, спірним є питання про те, чи є щомісячна премія, яку позивачка отримувала до липня 2023 року, обов`язковою складовою щомісячної оплати праці ОСОБА_1 та, відповідно, наявність правових підстав для стягнення заборгованості зі сплати заробітної плати за липень 2023 року і визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. 

Згідно з частиною першою статті 2 КЗпП України право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до положень статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника.

Забороняється будь-яке зниження розмірів оплати праці залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання.

Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами (стаття 22 Закону України «Про оплату праці»).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входять основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно з частиною першою статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються з частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до частини другої статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Згідно з частиною третьої статті 97 КЗпП України конкретні розміри тарифних ставок (окладів), відрядних розцінок, посадових окладів працівникам, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються роботодавцем з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Таким чином, норма частини третьої статті 97 КЗпП України зобов`язує власника встановлювати конкретні розміри премій з урахуванням вимог колективного договору, зміст якого повинен відповідати законодавству та угодам.

Власник має право самостійно вирішувати питання щодо збільшення, зменшення розміру премій, які виплачуються конкретним працівникам якщо інше не передбачено положенням про преміювання (колективним договором).

При вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування (постанова Верховного Суду 
від 08 жовтня 2024 року у справі № 388/1673/21).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що щомісячна премія, яка виплачувалася їй до липня 2023 року, була обов`язковою заробітною платою, виплата якої є не правом, а обов`язком роботодавця. 

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення заробітної плати за липень 2023 року, суд першої інстанції виходив з того, що протягом березня-червня 2023 року позивачці на постійній основі нараховувалася премія (додаткова заробітна плата); відповідач не довів наявності підстав для позбавлення ОСОБА_1 премії в липні 2023 року, а також документів, на підставі яких здійснювалося нарахування чи позбавлення працівника додаткової заробітної плати.

Зважаючи на те, що у липні 2023 року позивачка відпрацювала 20 днів, то з урахуванням середньоденного заробітку (1 097,15 грн) їй мала бути нарахована заробітна плата в сумі 21 943,00 грн (1 097,15 грн х 20 днів), водночас відповідач нарахував ОСОБА_1 заробітну плату в сумі 7 333,33 грн, тобто на 14 609,67 грн менше; оскільки загальна кількість днів вимушеного прогулу з дня звільнення позивачки (09 жовтня 2023 року) до дня ухвалення рішення суду становить 505 днів, то розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивачки, становить 607 540,25 грн.

Апеляційний суд не погодився з висновком місцевого суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення заробітної плати (премії) за липень 2023 року, зазначивши, що премія не є основною постійною виплатою, а визначається як додаткова заробітна плата, яка виплачується за підсумками роботи працівника за відповідний період.
Оскільки саме відповідач (директор товариства) визначає розміри оплати праці, зокрема й доплати до посадових окладів, ненарахування позивачці премії за липень 2023 року не є порушенням трудового законодавства та, відповідно, не підлягає стягненню з відповідача на її користь. 
За таких обставин, суд апеляційної інстанції зменшив визначений судом першої інстанції розмір середньоденного заробітку позивачки з 1 097,15 грн до 855,22 грн, що, відповідно, призвело до зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 607 540,25 грн до 431 886,10 грн. 
Колегія суддів Верховного Суду вважає такий висновок суду апеляційної інстанції помилковим. 

Із матеріалів справи відомо, що у ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» діє Положення про систему оплати праці та структуру заробітної плати працівників ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» від 05 березня 2020 року. 

Згідно з абзацом другим пункту 1.3 зазначеного Положення доплати та премії до мінімальної заробітної плати нараховуються згідно з чинним законодавством України.

Відповідно до Статуту ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» директор товариства самостійно визначає форми, системи та розміри оплати праці. При цьому мінімальний місячний посадовий оклад, визначений законодавством, визначається орієнтиром, на базі якого розпорядчим актом адміністрації встановлюється схемні посадові оклади за посадами працівників (пункт 1.4 Положення про систему оплати праці та структуру заробітної плати працівників ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1»).

Згідно з пунктом 2 вказаного Положення фонд оплати праці працівників складається з основної та додаткової заробітної плати. Розмір основної та додаткової заробітної працівників залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його роботи та господарської діяльності підприємства. 

Основна заробітна плата працівників визначається місячними посадовими окладами, які становлять грошову винагороду за виконання працівниками роботи, обумовленої їх трудовими договорами в межах місячної тривалості робочого часу, з обов`язковим додержанням державних гарантій забезпечення мінімальної заробітної плати (пункт 2.1 Положення про систему оплати праці та структуру заробітної плати працівників ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1»). 

Згідно з пунктом 2.2 зазначеного Положення до фонду додаткової заробітної плати входять: доплати до посадових окладів згідно з таблицею 1 (за суміщення професій/посад - не більше 50 % місячного посадового окладу суміщуваної професії/посади; за виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника - не більше 50 % місячного посадового окладу тимчасово відсутнього працівника; за роботу в нічний час, в надурочний час, за роботу у святкові і неробочі дні та в інших випадках, визначених законодавством України - у розмірах або мінімальних розмірах, встановлених законодавством України), а також премії до посадових окладів згідно з таблицею № 2 (за складність і напруженість в роботі - до 50 % посадового окладу; за інтенсивність та особливий характер праці - до 50 % посадового окладу; за досягнення показників ефективності для лікарів - 90 % посадового окладу; за кваліфікаційну категорію посвідчення про кваліфікаційну категорію для сестер медичних: вища категорія - 250,00 грн; перша категорія - 150,00 грн; друга категорія - 100,00 грн). 

До інших виплат, які входять до фонду оплати праці, належать премії, вихідна допомога та інші заохочувальні та компенсаційні виплати, встановлені законодавством (пункт 2.3.5 Положення).

Відповідно до пункту 2.4 Положення про систему оплати праці та структуру заробітної плати працівників ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» за порушення працівником трудової дисципліни, недбалість в роботі та безвідповідальне ставлення до неї та незалежно від застосування до нього дисциплінарного стягнення, додаткова заробітна плата працівника (крім доплат з таблицею № 1 і компенсаційних виплат) може бути зменшена на певний час або скасована повністю.

Усі виплати здійснюються на підставі даних первинного бухгалтерського обліку та відомостей нарахування заробітної плати (пункт 4.2 положення про систему оплати праці та структуру заробітної плати працівників ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1»).

Суди встановили, що за період роботи ОСОБА_1 на посаді лікаря загальної практики - сімейного лікаря ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» були нараховані виплати з оплати праці: 
за березень 2023 року - 23 791,74 грн за 8 робочих днів, з яких 2 678,26 грн - оклад, 21 113,48 - премія;
за квітень 2023 року - 31 349,95 грн за 20 робочих днів, з яких 7 700,00 грн - оклад, 23 649,95 грн - премія;
за травень 2023 року - 30 656,32 грн за 23 робочі дні, з яких 7 700,00 грн - оклад, 22 956,32 грн - премія; 
за червень 2023 року - 28 585,91 грн за 22 робочі дні, з яких 7 700,00 грн - оклад, 20 885,91 грн. - премія;
за липень 2023 року, за 20 робочих днів, 7 333,33 грн - оклад.

Із 31 липня 2023 року до дня звільнення позивачка перебувала на лікарняному.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

У цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

У трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Принцип добросовісності у трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором.

За скаргою ОСОБА_1 . Південним міжрегіональним управлінням державної служби з питань праці було здійснено позапланову перевірку щодо додержання вимог законодавства у сферах праці ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1», за наслідками якої, зокрема, встановлено, що товариство не надало жодного документа первинного обліку згідно з яким проводиться нарахування премій працівникам, визначеної в розрахунково-платіжних відомостях в абсолютних значеннях суми без розподілу складових, які зазначені директором товариства у поясненнях, а саме, що підставою для застосування премій є такі показники, як складність і напруженість в роботі, інтенсивність та особливий характер роботи, досягнення показників ефективності для лікарів кваліфікаційна категорія/посвідчення медичних сестер. Також не надано розпорядчого документа для підтвердження підстав позбавлення ОСОБА_1 премії у липні 2023 року. 

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції не звернув уваги, на те, що обґрунтовуючи правомірність невиплати позивачці у липні 2023 року премії, відповідач посилався, зокрема, на те, що положеннями Закону України «Про оплату праці» та КЗпП України не встановлено обов`язкового щомісячного нарахування премії працівнику, якщо це прямо не передбачено умовами трудового договору; оскаржуване судове рішення не містить посилання на будь-який документ чи пункт трудового договору, в якому зазначено обов`язковість нарахування роботодавцем такої місячної премії за трудовим договором із ОСОБА_1 за липень 2023 року. 
Водночас, ізметою встановлення дійсних обставин справи, ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 листопада 2023 року було витребувано від ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» документи, а саме: 1) належним чином завірену копію трудового договору, який укладено між ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» та ОСОБА_1 ; 2) відомості про конкретні зміни в організації роботи і праці ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1», які стали підставою для зміни істотних умов праці; 3) відомості про те, чи були змінені з серпня 2023 року істотні умови праці для всіх працюючих лікарів загальної практики - сімейних лікарів, які працюють в ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» чи лише для ОСОБА_1 .

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 червня 2024 року вказані документи повторно були витребувані у відповідача.

Станом на 01 листопада 2024 року ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» не виконало ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва 
від 04 червня 2024 року про витребування доказів, у зв`язку з чим до товариства було застосовано заходи процесуального примусу у вигляді накладення штрафу у сумі 0,3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 908,40 грн. 

За таких обставин, суд першої інстанції, дослідивши Положення про систему оплати праці та структуру заробітної плати працівників ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1», дійшов обґрунтованого висновку про те, що протягом березня-червня 2023 року позивачці на постійній основі нараховувалася премія (додаткова заробітна плата), яка є обов`язковою складовою місячної оплати праці позивачки.

Урахувавши, що визначений відповідачем розмір вихідної допомоги при звільненні становить 23 040,16 грн, суд першої інстанції, керуючись вимогами Порядку про обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, дійшов обґрунтованого висновку про те, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за останні два місяці роботи складає 1 097,15 грн та, відповідно, визначив розмір заборгованості зі сплати заробітної плати у липні 2023 року та середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 

Відповідач не довів наявності підстав для позбавлення ОСОБА_1 премії в липні 2023 року, а також не надав документів, на підставі яких здійснювалося нарахування чи позбавлення працівника додаткової заробітної плати, що прямо передбачено пунктами 2.4, 4.2 Положення про систему оплати праці та структуру заробітної плати працівників ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1», відповідно. Заперечень щодо порядку здійснення судом першої інстанції розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, крім визначення розміру середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 , товариство не подавало. 

За встановлених у цій справі обставин, поведінку відповідача, який, обґрунтовуючи незаконність висновків суду першої інстанції, посилався на те, що оскаржуване судове рішення не містить посилання на будь-який документ чи пункт трудового договору, в якому зазначено обов`язковість нарахування роботодавцем місячної премії за трудовим договором із ОСОБА_1 , однак вимог суду щодо витребування таких документів не виконав, не можна вважати добросовісною. 

Суд апеляційної інстанції зазначеного не врахував, належно зібрані у справі докази не дослідив, а тому дійшов помилкового висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості зі сплати заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу та розподілу судових витрат, що є підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції в цій частині та залишення в силі рішення місцевого суду. 

Зважаючи на те, що постанова Миколаївського апеляційного суду від 19 січня 2026 року підлягає скасуванню то, незалежно від доводів касаційної скарги, скасуванню також підлягає й додаткова постанова Миколаївського апеляційного суду від 30 січня 2026 року. 

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Оскільки суд апеляційної інстанції скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості зі сплати заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яке відповідало вимогам закону, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції у вказаній частині та залишення в силі рішення суду першої інстанції. 
Щодо розподілу судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді першої, апеляційної та касаційної інстанцій.
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; диспозитивність відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 4, 5, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша-друга статті 133 ЦПК України).
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-п`ята статті 137 ЦПК України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року 
у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Апеляційне провадження має певні етапи, які вимагають як дій суду, так і дій інших учасників справи.
А саме суд апеляційної інстанції перевіряє відповідність апеляційної скарги щодо форми і змісту вимогам статті 356 ЦПК України, дотримання строку, встановленого статтею 354 ЦПК України, повноважень особи, яка подала таку скаргу, сплату судових витрат та постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження. З цією процесуальною дією суду пов`язано право учасників справи подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого апеляційним судом в ухвалі про відкриття апеляційного провадження (частина перша статті 360 ЦПК України).
У частинах другій, четвертій статті 360 ЦПК України встановлено вимоги до форми та змісту відзиву та вказано на необхідність надання доказів надсилання його копій та документів, доданих до нього, іншим учасникам справи.
Тобто надання відзиву на апеляційну скаргу є реалізацією принципу змагальності сторін (пункт 4 частини третьої статті 2 та стаття 12 ЦПК України).
Подача апеляційної скарги та відкриття апеляційного провадження вимагає від інших учасників справи вчинення дій на захист своїх інтересів та спонукає до здійснення певних дій, які б не були реалізовані за відсутності апеляційної скарги (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22)).
Представництво інтересів ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції здійснював адвокат Капінус А. А. на підставі договору про надання правової допомоги 
від 09 жовтня 2023 року та доручення № 3 про надання правової допомоги 
від 16 жовтня 2025 року, а також ордера про надання правничої допомоги, серії ВЕ № 1174645.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Капінус А. А. зазначив попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 10 000,00 грн, а протягом п`яти днів після ухвалення постанови апеляційного суду, надав суду акт виконаних робіт від 20 січня 2026 року до договору про надання правової допомоги від 09 жовтня 2023 року, згідно з яким адвокат надав клієнту послуги з правової допомоги в Миколаївському апеляційному суді під час розгляду апеляційної скарги ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 12 вересня 2025 року у справі № 490/10970/23, а саме: ознайомлення з апеляційною скаргою та формування правової позиції щодо захисту прав позивачки (1 год); представництво інтересів позивачки в суді (ознайомлення з матеріалами справи, дослідження наявних в матеріалах справи доказів) (1 год); підготовка відзиву на апеляційну скаргу (1 год); представництво інтересів позивачки в Миколаївському апеляційному суді (участь у судовому засіданні 19 січня 2026 року). Загальна сума вартості послуг складає 10 000,00 грн. 
Представництво інтересів ОСОБА_1 у суді касаційної інстанції здійснював адвокат Капінус А. А. на підставі договору про надання правової допомоги 
від 11 лютого 2026 року, доручення про надання правової допомоги від 12 лютого 2026 року № 2, та ордера про надання правничої допомоги від 23 лютого 2026 року серії ВЕ № 1886131.
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Капінус А. А. зазначив попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції в розмірі 10 000,00 грн, а 23 березня 2026 року надіслав до Верховного Суду 
Згідно з пунктом 6 доручення про надання правової допомоги від 12 лютого 2026 року № 2, яке є додатком до договору про надання правової допомоги 
від 11 лютого 2026 року, гонорар адвоката за надання клієнту правової допомоги щодо оскарження постанови Миколаївського апеляційного суду від 19 січня 2026 року складає 10 000,00 грн.
У березні 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Капінус А. А. надіслав до Верховного Суду акт виконаних робіт від 25 лютого 2026 року № 1/2 до договору про надання правової допомоги від 11 лютого 2026 року, згідно з яким виконавець надав, а клієнт прийняв надану правничу допомогу щодо оскарження постанови Миколаївського апеляційного суду від 19 січня 2026 року та додаткової постанови Миколаївського апеляційного суду 30 січня 2026 року, а саме: ознайомлення із постановою апеляційного суду; надання консультації щодо результату розгляду справи апеляційним судом та можливості її оскарження; підготовка касаційної скарги на постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 січня 2026 року та додаткову постанову 30 січня 2026 року. Вартість наданих послуг (гонорар адвоката) становить 10 000,00 грн. 
Зазначені документи надіслано до електронного кабінету ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» 20 березня 2026 року. Заперечення щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачкою у суді касаційної інстанції, товариство не подало. 
Аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану позивачці на стадії апеляційного та касаційного перегляду справи, відсутність заперечень відповідача щодо розміру витрат на оплату правничої допомоги адвоката, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про стягнення з ТОВ «Перша приватна поліклініка філія 
Миколаїв-1» на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції та 10 000,00 грн - у суді касаційної інстанції. 
Керуючись статтями 137, 141, 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Капінус Андрій Анатолійович, задовольнити.
Постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 січня 2026 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та розподілу судових витрат скасувати, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 вересня 2025 року у зазначеній частині залишити в силі. 
Додаткову постанову Миколаївського апеляційного суду від 30 січня 2026 року скасувати.
Заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Капінус Андрій Анатолійович, про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу задовольнити.
Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» на користь ОСОБА_1 
10 000,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції.
Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» на користь ОСОБА_1 
10 000,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді касаційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	Д. Д. Луспеник   	
Судді:	І. Ю. Гулейков   	
	Г. В. Коломієць   	
	Р. А. Лідовець   	
	Ю. В. Черняк