Справа № 210/2942/25 
Провадження № 2/210/98/26 
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
27 квітня 2026 року Металургійний районний суд міста Кривого Рогу у складі головуючого судді Літвіненко Н.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ливарно-механічний завод» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної втратою працездатності внаслідок професійного захворювання, суд - 
ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «Ливарно-механічний завод» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної втратою працездатності внаслідок професійного захворювання, посилаючись на те, що він протягом 03 років 10 місяців 10 днів працював на підприємстві відповідача в умовах праці, які характеризувалися наявністю шкідливих виробничих факторів, що перевищували гранично-допустимі норми, а саме: з 29.03.2018 року по 07.02.2022 року працював на посаді вогнетривника.
14.11.2023 року ЛЕК ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» мені було встановлено такі професійні захворювання: радикулопатія попереково – крижова L5, S1 та шийна С6, С7, С8 з вираженими статико - динамічними порушеннями, стійким больовим і м`язово – тонічним синдромами, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ступеня), остеоартрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових і колінних суглобів (ПФ другого ступеня). Силікоз першої стадії (t/t; 1/1; со). Емфізема легень першої стадії. ЛН першого – другого ступеня.
По факту професійного захворювання було проведено розслідування комісією створеною на підприємстві, про що був складений акт розслідування професійного захворювання від 19.12.2023 року, де в п. 17 вказано: «Хронічне професійне захворювання виникло за таких обставин: ОСОБА_1 працюючи з 29.03.2018 року по 07.02.2022 року вогнетривником ФЧЛЦ ТОВ «Ливарно-Механічний завод» та виконував наступні роботи: ремонт плавильних агрегатів (електродугових і індукційних печей), нагрівальних печей, камерних сушил і сушильного барабана. Згідно медичного висновку лікарсько-експертної комісії УНДІ промислової медицини від 14.11.2023 року № 1236 підставою для встановлення професійного захворювання послужив профмаршрут 3 05.03.2007 року по 28.03.2018 рік - вогнетривник ФЧЛЦ ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг». 
В п. 18 Акту зазначено: причини виникнення хронічного професійного захворювання: Важкість праці: періодичне перебування в незручній позі 38% часу зміни при нормі до 25%; велична статистичного навантаження за зміну за участі м`язів корпусу та ніг складала 110000 кг/с при нормі до 100000 кг/с; нахили корпусу складали 305 за зміну при нормативному значенні 51-100 згідно з Державними санітарними нормами та правилами «Гігієнічна класифікація праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу» затверджених Наказом МОЗ України від 08.04.2014 року № 248. Хімічні фактори: концентрація кремнію діоксиду кристалічного при вмісті в пилу від 10 до 70% в повітрі робочої зони перевищували ГДН в 5,1 – 5,5 рази та складала 10,2-11,0 мг/м3 при нормативно значенні 2,0 відповідно до вимог «Гігієнічних регламентів хімічних речовин у повітрі робочої зони», затверджених Наказом МОЗ від 14.07.2020 року № 1596.
Позивач виконував роботи в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища: умови праці відноситься до 3 класу 3 ступеня «Шкідливі»: по вмісту аерозолів переважно фіброгенної дії – до 3 класу 3 ступеня (шкідливі), по мікроклімату – до 3 класу 3 ступеня (шкідливі), по рівню шуму – до 3 класу 2 ступеня (шкідливі), по рівню вібрації – до 3 класу 2 ступеня (шкідливі), по показникам важкості праці - до 3 класу 2 ступеня (шкідливі), по напруженості праці – до 3 класу 2 ступеня (шкідливі).
Тобто відповідач протягом тривалого часу грубо порушував ст.13 ЗУ «Про охорону праці» та ст. 153 КЗпПУ, що саме і призвело до виникнення у позивача професійного захворювання, цей факт визнали члени комісії з розслідування ПЗ, та зазначили в п.17, п. 18 акту розслідування ПЗ.
Позивач вважає, що вина підприємства полягає в тому, що згідно діючого законодавства - статті 13 Закону України «Про охорону праці», підприємство зобов`язано було створити безпечні і нешкідливі умови праці. Вказаною нормою, передбачено, що роботодавець за невиконання вимог ст. 13 несе безпосередню відповідальність.
Оскільки позивач втратив своє здоров`я та працездатність з вини підприємства, вважає, що відповідач по справі повинен відшкодувати йому моральну шкоду, наявність якої полягає у наступному: винним у заподіянні позивачу фізичної і моральної шкоди є Товариства з обмеженою відповідальністю «Ливарно-механічний завод», що у порушення діючого законодавства не створило не шкідливі і безпечні умови праці, не виконувало передбачені законом і нормативними актами норми і права охорони праці, гігієнічні регламенти і нормативи, не приймало заходів для полегшення або зменшення впливу шкідливих факторів на робочих місцях. Факт провини підприємства підтверджується актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння), висновком ЛЕК ДУ «Український науково – дослідний інститут промислової медицини», яким позивачу було встановлене професійне захворювання (медичний висновок №1263 від 14.11.2023 р.), копіями виписок з амбулаторної картки. Вказані документи свідчать про зв`язок противоправної поведінки і шкоди, яка завдана позивачу як суб`єкту трудових правовідносин.
Оскільки професійні захворювання виникли у позивача внаслідок порушення адміністрацією підприємства, де він працював, що підприємство підтвердило в акті розслідування, норм з безпеки праці під час виконання трудових обов`язків, то заподіяна моральна шкода випливає з трудових правовідносин і має відшкодовуватися роботодавцем, який не створив безпечних умов праці.
За висновком МСЕК від 01.02.2024 року серії 12 ААА № 129881 позивачу була первинно встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 40% (25% - радикулопатія та 15% - силікоз) з 15.01.2024 року безстроково. 
Позивач зазначає, що внаслідок отримання професійних захворювань він повинен бути під наглядом лікарів, щороку проходити стаціонарне лікування для підтримання свого здоров`я, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури і лікування. Змінився образ та якість життя, що завдає йому моральних страждань. Крім того, позивач зазначає, що стан його здоров`я не поліпшується, його постійно турбує стійкий обмежуючий біль в попереку та кінцівках, який посилюється при рухах та фізичних навантаженнях. Руки і ноги тремтять, відчувається слабкість, він не може довго сидіти в одному положенні, погано спить, постійно приймає ліки для знеболення. 
Позивач зазначає, що тривалий процес лікування захворювання, пов`язаного з виробництвом, позбавляє його можливості вести повноцінний спосіб життя. Він постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані поганим самопочуттям та особливостями лікування. Окрім того, внаслідок отриманого ушкодження здоров`я, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначається на душевному та фізичному станах, що позбавляє його можливості жити нормальним життям.
Посилаючись на вище викладене позивач просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ливарно-механічний завод» на його користь 160 000 гривень без відрахування з цієї суми податку з доходів фізичних осіб за спричинену моральну шкоду, заподіяну втратою працездатності внаслідок професійного захворювання.

Відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Ливарно-механічний завод» надав до суду відзив на позовну заяву про відшкодування моральної шкоди, в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає та просить відмовити позивачу у повному обсязі. Відповідач зазначає, що позивач, пред`явивши вимоги про стягнення з відповідача компенсації за заподіяну йому моральну шкоду в розмірі 160 000, 00 грн. не надає жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування її розміру. Пред`являючи вимоги про стягнення з ТОВ «ЛМЗ» грошових коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди позивач не враховує різний стаж роботи в шкідливих умовах праці на кожному підприємстві з профмаршруту.
Відповідач вважає, що позивач не має підстав для стягнення моральної шкоди з ТОВ «ЛМЗ», оскільки на користь позивача вже було раніше винесено рішення Дзержинським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у справі № 210/842/24 про стягнення моральної шкоди з ПАТ «Арселор Міттал Кривий Ріг», вважає даний факт вже встановленим та таким, що не підлягає новому розгляду чи повторному задоволенню за тими ж підставами. 

Ухвалою суду від 09.05.2025 року призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України

В судове засідання сторони не викликалися, клопотання учасників провадження до суду про розгляд справи з викликом сторін до судового засідання не надходило.
Суд проводить судове засідання без фіксування технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що, відповідно до записів, які містяться в трудовій книжці, на ім`я ОСОБА_1 , вказано, що останній працював на підприємстві відповідача з 29.03.2018 року по 07.02.2022 року на посаді вогнетривника.
Висновком ЛЕК ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» від 14.11.2023 року р. № 1263 позивачу було встановлено такі професійні захворювання: радикулопатія попереково-крижова L5, S1 та шийна С6,С7,С8 з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим і м`язово-тонічним синдромами, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового остеоартрозу (ПФ другого ступеня), остеоартрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових і колінних суглобів (ПФ другого ступеня) Силікоз першої стадії. Емфізема легень першої стадії, ЛН першого-другого ступеня.
По факту професійного захворювання позивача було проведено розслідування комісією, створеною на підприємстві, про що був складений Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 20.12.2023 року № б/н, де в п. 17 вказано, що хронічне професійне захворювання виникло у ОСОБА_1 : працюючи з 29.03.2018 року по 07.02.2022 року вогнетривником ФЧЛЦ ТОВ «Ливарно-Механічний завод» та виконував наступні роботи: ремонт плавильних агрегатів (електродугових і індукційних печей), нагрівальних печей, камерних сушил і сушильного барабана. 
В п. 18 Акту зазначено: «причини виникнення хронічного професійного захворювання: Важкість праці: періодичне перебування в незручній позі 38% часу зміни при нормі до 25%; велична статистичного навантаження за зміну за участі м`язів корпусу та ніг складала 110000 кг/с при нормі до 100000 кг/с; нахили корпусу складали 305 за зміну при нормативному значенні 51-100 згідно з Державними санітарними нормами та правилами «Гігієнічна класифікація праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу» затверджених Наказом МОЗ України від 08.04.2014 року № 248. Хімічні фактори: концентрація кремнію діоксиду кристалічного при вмісті в пилу від 10 до 70% в повітрі робочої зони перевищували ГДН в 5,1 – 5,5 рази та складала 10,2-11,0 мг/м3 при нормативно значенні 2,0 відповідно до вимог «Гігієнічних регламентів хімічних речовин у повітрі робочої зони», затверджених Наказом МОЗ від 14.07.2020 року № 1596».
Відповідно до п. 20 Акту розслідування професійного захворювання від 20.12.2023 року враховуючи роботу ОСОБА_1 в умовах впливу шкідливих факторів та неодноразову зміну керівництва, конкретних посадових осіб, які відповідальні за профілактику виникнення професійного захворювання встановити неможливо.
За висновком МСЕК від 01.02.2024 року серії 12 ААА № 129881 позивачу була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 40 % (25% - радикулопатія, 15% - силікоз) первинно з 15.01.2024 року безстроково.
Статтею 3 Конституції України зазначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Крім того, статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Відповідно до Закону України «Про охорону праці», на підприємство покладено обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці.
В наслідок отримання професійного захворювання, останнє спричиняє позивачу фізичні та моральні страждання: стійкий біль та обмеження рухів у шийному і поперековому відділах хребта, порушену ходу, біль в плечових, ліктьових і колінних суглобах, заніміння кінцівок, переважно лівих, підвищення АТ, біль за грудиною, головний біль. Внаслідок отриманого професійного захворювання, позивач змушений постійно бути під наглядом лікарів, щороку проходити стаціонарне лікування для підтримання свого здоров`я, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури і лікування. Порушено його нормальні життєві зв`язки, позивач позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, стан його здоров`я не дає йому змоги тривалий час виконувати фізичну роботу, довго сидіти в одному положенні. 
Тривалий процес лікування захворювання, пов`язаного з виробництвом, позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя. Він постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані поганим самопочуттям та особливостями лікування, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. 
08.10.2008 №20рп-08 по справі № 1-32/2008 встановлено, що громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мають право на відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 1167 ЦК України та ст.237-1 КЗпП України за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).
У п.13 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України - моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Згідно п.3 ч. 1 ст. 268 ЦК України відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з ушкодженням здоров`я, випливають з порушення немайнових прав, а тому не мають строку позовної давності. У відповідності до ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року N 2694-XII державна політика в області охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення незалежних, безпечних умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.
З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року "Кечко проти України" у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року з питання відшкодування моральної шкоди безпосередньо роботодавцем, у абзаці 9-му пункту 5-го встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).
Відповідно до статті 153 КЗпП України з забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.
Суд прийшов до висновку, що виниклі правовідносини врегульовані статтею 237-1 КЗпП України, якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про необхідність відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача.
Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством - відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає частковій компенсації.
Рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004 №1-рп/2004 передбачено: «4.1. Відповідно до статей 23, 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо.
Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання.».
Визначене спростовує твердження відповідача про відсутність доведення позивачем наявності моральних страждань. Отже, наявність фізичних страждань і викликає моральні страждання, адже фізичний біль неможливо переносити без душевного болю - це є аксіоматична парадигма людського життя і навряд чи потребує якогось казуістичного опосередкованого доведення, на якому наполягав представник відповідача. Хоча, на спростування доводів представника відповідача, матеріали справи переконливо доводять, що стан залежності позивача від його хвороби на сьогоднішній день є даність, яка формує його сприйняття оточуючого світу, породжує відчуття неповноцінності, яке тільки посилюється у позивача, перетворюючись на справжню муку.
Суд також не бере до уваги доводи відповідача про те що позивач не має підстав для стягнення моральної шкоди з ТОВ «ЛМЗ», оскільки на його користь вже було раніше винесено рішення Дзержинським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у справі № 210/842/24 про стягнення моральної шкоди з ПАТ «Арселор Міттал Кривий Ріг», і те, що даний факт є вже встановленим та таким, що не підлягає новому розгляду чи повторному задоволенню за тими ж підставами.
Відповідальність за спричинення моральної шкоди несе особа (підприємство), що спричинило шкоду здоров`ю у конкретний період роботи, протягом якого позивач виконував свої посадові обов`язки, а тому ця відповідальність не може бути покладена на будь яку іншу особу. 
Крім того, ст. 13 Закону України «Про охорону праці» передбачено, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці та несе безпосередньо відповідальність за порушення зазначених вимог. Більше того, як вбачається з аналізу норм ч. 2 ст.153, ст.173, ч.1 ст.237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу.
З трудової книжки позивача та Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, встановлено, що позивач переважний час своєї трудової діяльності працював у відповідача, та хронічні захворювання отримав, зокрема через роботу в шкідливих умовах при виконанні ним трудових обов`язків та на території підприємства відповідача ТОВ «ЛМЗ».
Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 р. встановлено, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду.
Суд вважає, що в даному випадку відповідач – ТОВ «ЛМЗ» повинен виплатити позивачеві моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, а статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує роз`яснення наведені в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4від 31.03.1995 з подальшими змінами, й приймає до уваги конкретні обставини по справі, зокрема: ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань позивача, ступінь втрати професійної працездатності за професійним захворюванням, час протягом якого позивач працював у відповідача на посаді пов`язаної з виникненням професійного захворювання, глибину і ступінь його моральних страждань пов`язаних з фізичним станом здоров`я, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що наступили.
Як вбачається з матеріалів справи, причиною професійного захворювання позивача є фізичне навантаження, пил, шум.
Крім того, внаслідок професійного захворювання позивач неодноразово звертався за медичною допомогою, що підтверджується численними медичними висновками та виписками.
Обґрунтовуючи розмір відшкодування моральної шкоди, в рамках заявлених позовних вимог, з врахуванням вказаних позивачем та встановлених судом обставин, характеру спричиненої моральної шкоди та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, також враховуючи факт, що позивач пропрацював на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів 11 років , суд вважає можливим стягнути на користь позивача моральну шкоду в розмірі 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч) грн., що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які він щоденно зазнає.
Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.
Згідно з пункту 1 частини 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою або фізичною особою-підприємцем ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Отже, з відповідача, з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг», в дохід держави підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 1500,00 грн. - відповідно до обсягу задоволених вимог.
Керуючись ст. ст. 4, 5, 76-81, 89, 133, 141, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ливарно-механічний завод» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної втратою працездатності внаслідок професійного захворюваннязадовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ливарно-механічний завод» (код ЄДРПОУ 35748028, адреса: вул. Криворіжсталі, буд. 1, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, 50095), на користь  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , в рахунок відшкодування моральної шкоди 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб. 

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ливарно-механічний завод» (код ЄДРПОУ 35748028, адреса: вул. Криворіжсталі, буд. 1, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, 50095) на користь держави судовий збір в сумі 1500,00 (одна тисяча п`ятсот) гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Суддя: Н. А. Літвіненко