Дата документу 23.06.2026 Справа № 180/2097/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
Єдиний унікальний № 180/2097/25 Головуючий в 1-й інстанції – Бредіхін Ю.Ю.
Провадження №22-ц/807/1230/26 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
Провадження №22-ц/807/1230/26-2

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 червня 2026 року місто Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Кочеткової І.В.,
суддів:  Гончар М.С.,
Кухаря С.В.,
секретар: Смокотіна В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів,
за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , інтереси яких представляє адвокат Мунтян Тимофій Іванович, на рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2026 року та на додаткове рішення від 30 березня 2026 року,
У С Т А Н О В И В:
У жовтні 2025 року  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із позовом до  ОСОБА_3 про стягнення боргу у розмірі 281 531 гривень.
Зазначали, що 05 липня 2018 року надали ОСОБА_2 200 000 грн. у борг: 130 000 грн. – ОСОБА_2 та 70 000 грн. ОСОБА_1 строком на 36 місяців, що підтверджується розпискою. 
01 березня 2025 року ОСОБА_3 написала боргову розписку, у якій вказала, що станом на 01 березня 2025 року її заборгованість перед позивачами складає 170 000 грн., що є еквівалентом 6 825 доларів США.
Оскільки у розписці від 01 березня 2025 року борг визначено в еквіваленті доларів США, то й суму боргу, яка підлягає сплаті, розраховано виходячи з офіційного курсу гривні до долара США і становить 6 825 доларів США, що є еквівалентом 281 531 грн., які позивачі просять стягнути.
У грудні 2025 року ОСОБА_3 подала зустрічний позов, який обґрунтовує тим, що зміст боргової розписки від 05.07.2018 не містить погоджених сторонами істотних умов щодо нарахування процентів за користування грошовими коштами, не визначає розмір процентів, порядок їх нарахування та строки сплати. Вказівка у розписці на еквівалент суми позики в іноземній валюті мала виключно розрахунковий характер та не свідчить про встановлення валютного зобов`язання або обов`язку повернення коштів саме в іноземній валюті.
Виконуючи грошове зобов`язання за борговою розпискою, ОСОБА_3 у подальшому повернула позивачам суму основного боргу у розмірі 200 000 грн, що письмовими доказами.
Після повернення суми основного боргу ОСОБА_3 додатково передала позивачам грошові кошти, а саме: 750 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 01.03.2025 становить 31 135,50 грн., а також здійснила у 2025 році додаткові грошові перекази на банківські рахунки Позивачів на загальну суму 9 000 грн, що підтверджується банківськими виписками.
Таким чином, загальна сума грошових коштів, фактично отриманих ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від ОСОБА_3 , становить 240 135,50 грн, що перевищує суму позики, визначену борговою розпискою від 05.07.2018, на 40 135,50 грн.
Зазначені обставини свідчать про повне фактичне виконання ОСОБА_3 грошового зобов`язання за борговою розпискою, а також про отримання позивачами грошових коштів понад розмір належного зобов`язання.
У зв`язку із викладеним та посилаючись на правові висновки, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі №569/15646/16-ц, ОСОБА_3 вказала на те, що грошові кошти у сумі 40 135,50 грн, отримані позивачами після припинення зобов`язання, є безпідставно набутими у розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України та підлягають поверненню ОСОБА_3 , оскільки правова підстава їх набуття відпала, а інших правових підстав для утримання зазначених коштів відповідачами за зустрічним позовом не існує.
На підставі вищенаведеного, просила суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 40 135,50 грн. безпідставно набутих грошових коштів, три відсотки річних що становить 943,87 грн, інфляційні втрати що становлять 1 626,46 грн.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2026 року первісний позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суму основного боргу у розмірі 78 291, 44 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 784, 22 грн.
У задоволенні решти вимог відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову відмовлено у повному обсязі.
Додатковим рішенням від 30 березня 2026 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати з надання правової допомоги у розмірі 10 106, 60 грн.
Не погоджуючись із рішенням суду,  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі представника адвоката Мунтян Т.І. подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин справи, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Вважають помилковими висновки суду щодо розміру заборгованості, оскільки станом на 01 березня 2025 року відповідачка зазначала у розписці, що її борг становить 6825 доларів США. Вказана сума боргу і підлягала стягненню на їх користь з відповідачки.
В апеляційній скарзі на додаткове рішення позивачі зазначають, що відповідачкою не надано належних і допустимих доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу, а тому у суду були відсутні підстави для їх компенсації.
Від ОСОБА_3 в особі представника адвоката Тимошенка А.В. надійшов відзив на апеляційні скарги, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційних скарг, а рішення суду залишити без змін, а також вирішити питання про стягнення з позивачів витрат на правничу допомогу.
Зазначає, що доводи апеляційної скарги не містять чіткого визначення, у чому полягає неправильність застосування судом норм матеріального чи процесуального права. Апеляційна скарга не містить належної аргументації та обмежується переказом загальних положень норм законодавства. Суд першої інстанції обґрунтовано врахував здійснені відповідачкою платежі, які підтверджуються матеріалами справи, у тому числі доказами, поданими самими позивачами, що свідчить про часткове виконання зобов`язання.
Також зазначає, що доводи апеляційної скарги на додаткове рішення суду є безпідставними, оскільки твердження апелянтів про відсутність доказів понесення витрат на правничу допомогу не відповідає фактичним обставинам справи. Апелянти не заперечують ані обсяг наданих послуг, ані їх вартість, ані розрахунок щодо пропорційності розподілу витрат, не доводять не співмірність витрат.
В засідання апеляційного суду позивачі і їх представник адвокат Мунтян Т.І. не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Адвокат Мунтян Т.І. просив про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції, проте участі в судовому засіданні не приймав через зайнятість у невідкладних слідчих розшукових діях. У телефонному режимі просив розглядати справу без його участі. 
Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, доводи представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно дост. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що розписка від 01 березня 2025 року є підтвердженням часткового виконання позичальником своїх зобов`язань перед позивачами. Станом на 07 липня 2025 року позичальник погасив 5784,63 доларів США, а сума непогашеного зобов`язання становить 1790,37 доларів США, що станом на дату ухвалення рішення становить 78 291, 44 грн., тому вимоги позивача в частині стягнення несплаченої суми боргу в еквіваленті до іноземної валюти підлягають задоволенню. Натомість зарахування попередніх оплат в рахунок погашення відсотків є неправомірним з огляду на відсутність документального підтвердження такої домовленості.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.
Судом встановлено, що 05 липня 2018 року ОСОБА_3 написала розписку про отримання від ОСОБА_1 70000 грн. та 130 000 грн від ОСОБА_2 строком на 36 місяців. Борг зобов`язалась перераховувати на карту Приватбанк за курсом НБУ (станом на 05.07.2018 26,4 грн.) (а.с. 8).
01 березня 2025 року ОСОБА_3 написала «розписку про отримання грошових коштів», у якій вказала, що згідно із розпискою від 05 липня 2018 року за позикою грошових коштів у розмірі 200 000 грн., що є еквівалентом 7575 доларів США станом на 05.07.2018, повернула грошові кошти у розмірі 750 доларів США. Станом на 01 березня 2025 року її заборгованість перед ОСОБА_1 та ОСОБА_2 складає 170 000 грн., що є еквівалентом 6825 доларів США. Щомісячні відсотки за позикою в розмірі 2250 грн зобов`язується перераховувати одному з позикодавців за усною домовленістю. На даний момент ОСОБА_3 сплачувала відсотки за позикою у розмірі 15% річних. Усього за 80 місяців сума сплачених відсотків склала 200 000 гривень (а.с. 9).
Відповідно до наданих сторонами копій платіжних квитанцій у період з 02.04.2025 року по 07.07.2025 року ОСОБА_3 здійснила чотири грошові перекази на користь позивачів у загальному розмірі 9000 грн.( а.с. 83-86).
ОСОБА_1 у судовому засіданні визнав факт отримання у період з 05.07.2018 по 01.03.2025 грошових коштів від ОСОБА_3 загалом у сумі 200 000 грн.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Згідно частини 4 статті 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 
За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, строковим або безстроковим.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першоїстатті 1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другійстатті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. 
Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. 
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно частини першої статті 629 ЦК Українидоговір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно розписки від 05 липня 2018 року, яка міститься у справі, ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у борг грошові кошти в розмірі 200000 грн. строком на 36 місяців, тобто до 05 липня 2021 року, які зобов`язалась перераховувати на карту Приватбанк за курсом НБУ. 
Крім того, суду надана розписка ОСОБА_3 від 01 березня 2025 року про отримання нею 05 липня 2018 року грошових коштів. Суд першої інстанції, аналізуючи правову природу вказаного документу, дійшов висновку про те, що ця розписка не є розпискою у розумінні чинного законодавства, адже вона не підтверджує отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_4 грошових коштів (жодні додаткові грошові кошти первісними позивачами 01 березня 2025 року за цією розпискою надані не були). Також не можна вважати цю розписку від 01 березня 2025 року новацією боргу у розумінні ч. 2 ст. 604 ЦК України, оскільки сторони підтвердили, що попереднє зобов`язання за розпискою від 05 липня 2018 року продовжує існувати і не здійснили його заміну іншим, новим зобов`язанням.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що розписка від 01 березня 2025 року є підтвердженням часткового виконання своїх зобов`язань первісним відповідачем перед первісними позивачами у відповідності до вимог ст. 545 ЦК України.
Крім того, у розписці від 05 липня 2018 року ОСОБА_3 вказала про те, що зобов`язується повертати борг за курсом НБУ.
У розписці від 01 березня 2025 року сторони погодили, що ОСОБА_3 отримала в борг 200 000 грн, що є еквівалентом 7575 доларів США станом на 05.07.2018 року. ОСОБА_3 повернула грошові кошти у розмірі 750 доларів США. Станом на 01 березня 2025 року її заборгованість перед ОСОБА_1 та ОСОБА_2 складає 170 000 грн., що є еквівалентом 6825 доларів США.
Таким чином, аналізуючи зміст розписок від 05 липня 2018 року та від 01 березня 2025 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сторони, укладаючи договір позики 05 липня 2018 року, погодили сплату суми боргу з урахуванням еквіваленту в іноземній валюті, що додатково зафіксували у розписні від 01 березня 2025 року, а тому вирішуючи питання щодо суми боргу, слід застосовувати саме еквівалент в іноземній валюті, якою у даному випадку є долар США.
У розписці від 01 березня 2025 року сторони зафіксували, що позикодавці отримали від ОСОБА_3 200 000 грн, які сплачувались як 15% річних протягом 80 місяців, а також 750 доларів США.
Вказана розписка містить підписи ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .
Як видно з матеріалів справи, позивачі визнають факт отримання у період з 05 липня 2018 року по 01 березня 2025 року грошових коштів від ОСОБА_3 загалом у сумі 200000 грн.
Відповідно до статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Так, у розписці від 05 липня 2018 року не міститься умов щодо розміру та порядку сплати позичальником відсотків за користування чужими грошовими коштами.
ОСОБА_3 заперечує наявність домовленості із позивачами про розмір, умови та порядок сплати процентів за користування грошовими коштами за розпискою від 05 липня 2018 року.
Лише зазначення позивачами того, що відповідачка вносила грошові кошти на погашення відсотків не свідчить про те, що відповідні умови договору погоджено сторонами.
У статті 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зазначення ОСОБА_3 у розписці від 01 березня 2025 року про те, що вона сплачувала 15% річних протягом 80 місяців за договором позики від 05 липня 2018 року, строк дії якого закінчився 05 липня 2021 року, не свідчить про те, що відповідні умови договору були погоджені сторонами у договорі від 05 липня 2018 року.
Як зазначалось, розписка від 01 березня 2025 року є підтвердженням часткового виконання своїх зобов`язань боржником за договором від 05 липня 2018 року та не є новацією боргу, не змінює умов існуючого зобов`язання. 
Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Отже, в матеріалах справи відсутні допустимі та достатні докази, які б підтверджували, що сторони в письмовому вигляді обумовили розмір та порядок сплати позичальником відсотків за користування грошовими коштами. Тому відсутні підстави стверджувати, що грошові кошти, повернуті ОСОБА_3  у розмірі 200 000 грн., внесені в рахунок погашення відсотків.
Зважаючи на викладене, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про зарахування вказаних грошових коштів як погашення боргу за договором позикивід 05 липня 2018 року.
Як зазначалось, вирішуючи питання щодо суми боргу слід застосовувати саме еквівалент в іноземній валюті, що відповідало волі як позикодавців, так і позичальника, адже в розписці від 01 березня 2025 року і сама  ОСОБА_3 визнала саме еквівалент в іноземній валюті.
Оскільки сторони не надали суду доказів конкретних дат сплати 200 000 гривень та 750 доларів США, відтак враховуючи, що у саме у розписці від 01 березня 2025 року зафіксоване виконання позичальником свого зобов`язання та здійснено розрахунок еквівалента 750 доларів США, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про здійснення розрахунку еквіваленту саме на цю дату.
Відтак, станом на 01 березня 2025 року ОСОБА_3 здійснила погашення свого зобов`язання за розпискою від 05.07.2018 року у сумі 4818 доларів США (200 000 / 41,51 (курс НБУ станом на 01.03.2025) та 750 доларів США, що загалом становить 5 568 доларів США.
В подальшому, як встановлено судом першої інстанції, 02.04.2025 відповідачка сплатила 2 250 грн., що становить 54,38 доларів США; 02.05.2025 – 2 250 грн., що становить 54,1 долари США; 05.06.2025 – 2 2250 грн., що становить 54,24 долари США та 07.07.2025 – 2 250 грн., що становить 53,91 долари США.
Загалом станом на 07 липня 2025 року позичальниця сплатила 5784,63 долари США, а сума непогашеного зобов`язання становить 1790,37 доларів США, що станом на дату ухвалення рішення становить 78 291,44 грн.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України – гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 500/5194/16, формулюючи висновок щодо застосування частини другої статті 533 ЦК України, констатувала, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.
Первісні позивачі заявили позов про стягнення коштів саме у гривні, тому, враховуючи принцип диспозитивності, суд повинен розглядати спір у межах заявлених позовних вимог. При цьому, сам факт можливості стягнення судом коштів в іноземній валюті не є предметом спору в суді та не дає суду права виходити за межі позовних вимог.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_3 на користь первісних позивачів суми основного боргу за договором позики від 05 липня 2018 року в розмірі 78 291,44 грн.
Також в суді першої інстанції ОСОБА_3 зазначала про те, що позивачами пропущено строк позовної давності.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 зауважувала, що у разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року – на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану (з урахуванням Закону України від 14 травня 2025 року № 4434-IX до 04 вересня 2025 року).
Відтак, оскільки строк дії договору позики від 05 липня 2018 року закінчується 05 липня 2021 року, апеляційним судом встановлено, що первісні позивачі звернулись до суду в межах строку позовної давності.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що первісні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову сторонами не оскаржується.
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Зміст апеляційної скарги фактично зводиться до викладу обставин справи та посилання на норми законодавства.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Апеляційна скарга на додаткове рішення підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що 09 березня 2025 року до суду першої інстанції надійшла заява представника відповідача ОСОБА_3 – адвоката Тимошенко А.В. про вирішення питання розподілу судових витрат, зокрема, витрат на правничу допомогу в розмірі 10106,00 грн., з доказами їх понесення, що також відповідає вимогам ч.8 ст.141 ЦПК України.
Додатком 1 до договору ОСОБА_3 та адвокатом Тимошенком А.В. погоджено вид, об`єми та вартість юридичних послуг, які будуть надаватися в межах повноважень адвоката в частині комплексного надання правової допомоги, а саме: ознайомлення з матеріалами справи, та за його результатами надання консультації вартість 2000 грн. за комплексну послугу; складання відзиву на позовну заяву 4000 грн. за комплексну послугу; складання зустрічної позовної заяви 4000 грн. за комплексну послугу; складання відповіді на відзив, заперечень, додаткових пояснень 2000 грн. за комплексну послугу; дистанційний супровід судового розгляду 2000 грн. за комплексну послугу.
Суд першої інстанції, задовольняючи вказану заяву та стягуючи солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати з надання правової допомоги у розмірі 10106, 60 грн., виходив з того, що вказаний розмір витрат є належним чином обґрунтованим та доведеним.
Проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду щодо солідарного стягнення витрат на правничу допомогу з первісних позивачів та їх розміру.
Солідарне зобов`язання є інститутом цивільного права і на нього поширюється дія норм ЦК України, який визначає це поняття через «солідарну вимогу» та «солідарний обов`язок» (ст. ст. 541-544 ЦК України).
Солідарне зобов`язання є різновидом цивільно-правових зобов`язань із множинністю осіб, які характеризуються тим, що у разі солідарної вимоги кредиторів (солідарних кредиторів) кожний з них має право пред`явити боржникові вимогу в повному обсязі, а в разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників, так і від будь-кого з них окремо.
Солідарна відповідальність у зобов`язальному праві це відповідальність кількох боржників перед кредитором, при якій кредиторові надається право на свій розсуд вимагати виконання зобов`язання у повному обсязі або частково від усіх боржників разом або від кожного з них окремо.
При цьому, як солідарне зобов`язання, так і солідарна відповідальність виникають лише у випадках, встановлених договором або законом.
Крім того, як роз`яснив пленум Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі у постанові «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17.10.2014 року при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено (пункт 35).
Ураховуючи наведене висновок суду про солідарне стягнення з відповідачів витрат на правову допомогу не відповідає вимогам закону.
Так, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини 1, 2 статті 133 ЦПК України).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги – це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
З огляду на зазначене, положеннями ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи.
Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.
Відповідно до ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові – на позивача.
Зважаючи на те, що рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2026 року відмовлено в задоволенні зустрічного позову, заявлені представником ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу, а саме: складання зустрічної позовної заяви – 4000 грн., складання відповіді на відзив, заперечень, додаткових пояснень – 2000 грн., покладаються на ОСОБА_3 та задоволенню не підлягають.
Також зважаючи на те, що рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2026 року первісний позов задоволено частково, сума витрат на правничу допомогу повинна стягуватись пропорційно задоволеним позовним вимогам.
Таким чином, з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню судові витрати з надання правової допомоги у розмірі 5775, 20 грн., а саме по 2887, 60 грн. з кожного.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів оплати послуг адвоката, оскільки відповідно до положень пункту 1 частини 2 статті 137 ЦПК України витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.
Зважаючи на викладене висновок суду про солідарне стягнення з первісних позивачів витрат на правову допомогу не відповідає вимогам закону, а також розмір таких не відповідає ч.1 ст.141 ЦПК України, у зв`язку з чим додаткове рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, яким заяву представника первісного відповідача ОСОБА_3 – адвоката Тимошенко А.В. слід задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати з надання правової допомоги у розмірі по 2887, 60 грн. з кожного.. 
В суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_3 – адвокат Тимошенко А.В. заявив клопотання про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 10000 грн., які складаються з: ознайомлення з апеляційною скаргою, додатками долученими до неї, та надання консультації – 2000 грн., складання відзиву на апеляційну скаргу – 6000 грн., складання відповіді на відзив, заперечень, додаткових пояснень – 2000 грн., особиста участь у судовому засіданні – 2000 грн.
Так, на підтвердження розміру понесених первісним відповідачем ОСОБА_3  витрат на професійну правничу допомогу адвокатом Тимошенко А.В. надано копії: розрахунок вартості юридичних послуг від 20.04.2026, акт приймання-передачі виконаних робіт від 20.04.2026, прибутковий касовий ордер на суму 10000 грн.
Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Зважаючи на складність та конкретні обставини справи, необхідність надання адвокатом первісного відповідача послуг під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції за апеляційною скаргою первісних позивачів та їх характер, необхідність дотримання критерію співмірності та розумності розміру понесених стороною витрат, реальності адвокатських витрат, характер виконаної адвокатом роботи, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви та стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4000, 00 грн., а саме по 2000, 00 грн. з кожного.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , інтереси яких представляє адвокат Мунтян Тимофій Іванович, на рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2026 року залишити без задоволення.
Рішенння Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2026 року залишити без змін.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , інтереси яких представляє адвокат Мунтян Тимофій Іванович, на додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2026 року задовольнити частково.
Додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення:
Заяву представника відповідача ОСОБА_3 – адвоката Тимошенка Андрія Володимировича про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати з надання правової допомоги у розмірі по 2887,60 грн. з кожного.
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати з надання правової допомоги, понесені в суді апеляційної інстанції, в розмірі по 2000, 00 грн. з кожного.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 червня 2026 року.
Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: М.С. Гончар

С.В. Кухар