Номер провадження: 22-ц/813/2649/26 
Справа № 522/13353/25-Е
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Коновалова В. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
Іменем України
18.06.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Назарової М.В., Карташова О.Ю.,
за участю секретаря судового засідання Юцикова Д.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 05 серпня 2025 року, 
за заявою ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Цвігун Віталій Васильович, про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків,
в с т а н о в и в:
В червні 2025 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в розмірі 533825,00 грн.
Разом з позовною заявою позивач подав до суду клопотання про забезпечення позову в якому просить суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на квартиру загальною площею 51,8 кв.м., що належить на праві власності ОСОБА_1 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Заяву позивач мотивував тим, що у Приморському районному суді м. Одеси розглядалась цивільна справа за позовом ОСОБА_1 (фізична особа-підприємець) до ОСОБА_2 про стягнення витрат на поліпшення орендованого майна (справа № 522/15106/18), у якій ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про забезпечення позову та просила накласти арешт на 3 земельні ділянки, що належали відповідачу ОСОБА_4 свою чергу, ОСОБА_5 заперечував проти задоволення відповідної заяви, оскільки дані земельні ділянки були предметом договору про спільне будівництво між відповідачем та ТОВ «БІЛД КОНСТРАКШН ГРУП» та не могли перебувати під арештом чи іншими обтяженнями за умовами договору (п. 4.8 Договору); крім того, у власності ОСОБА_5 було достатньо майна для виконання можливого рішення суду про задоволення позову, оскільки окрім 3-х ділянок, на які позивач просила накласти арешт, у власності відповідача було ще 16 земельних ділянок.
Внаслідок задоволення судом заяви про забезпечення позову шляхом арешту трьох земельних ділянок, ОСОБА_5 було завдано збитків у сумі 533825,00 грн, що були виплачені контрагенту в якості обумовленої сторонами компенсації у зв?язку з порушенням умов договору та подальшим його розірванням.
Вважає, що оскільки судом було повністю відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20.12.2023 року у справі № 522/15106/18), постановою Одеського апеляційного суду від 26.09.2024 року рішення Приморського районного суду змінено, мотивувальну частину викладено в редакції постанови, в іншій частині судове рішення залишено без змін, ОСОБА_5 має право на стягнення збитків, заподіяних забезпеченням позову, згідно з ч.1 ст. 159 ЦПК України.
Посилається, що у разі задоволення позову ОСОБА_5 про стягнення збитків, ОСОБА_1 , дії якої визнані судом у справі № 522/15106/18 недобросовісними та такими, що мали на меті заподіяти шкоду ОСОБА_5 , буде ухилятися від виконання рішення суду, а отже, необхідно вжити заходів забезпечення позову для ефективного захисту майнових інтересів позивача.
Відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 має у власності лише 1 об`єкт нерухомого майна квартиру загальною площею 51,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 . Проте, оскільки розмір збитків, заподіяних забезпеченням позову ОСОБА_1 , становить 533825,00 грн, вважає співмірним та достатнім накладення арешту на нерухоме майно відповідача, а саме вищевказану квартиру, в якості забезпечення позову та подальшого відшкодування завданих збитків.
Вважає, що з боку позивача відсутні підстави, які б накладали на суд обов?язок згідно з ч.3 ст. 154 ЦПК України застосувати зустрічне забезпечення, оскільки ОСОБА_5 має зареєстроване в установленому законом порядку місце перебування в Україні, та має у власності нерухоме майно, зокрема 19 земельних ділянок, що підтверджується інформаційною довідкою (витягом) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що є достатнім для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.
Київський районний суд м. Одеси ухвалою від 05 серпня 2025 року заяву позивача - ОСОБА_2 , подану через адвоката Цвігуна Віталія Васильовича, про забезпечення позову по справі задовольнив. Вжив заходи забезпечення позову по цивільній справі № 522/13353/25-Е за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, а саме: наклав арешт на квартиру АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 943881951101, яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, вважав обґрунтованими доводи про необхідність та наявними підстави для вжиття заходів забезпечення позову в даній справі шляхом накладення арешту на нерухоме майно – квартиру АДРЕСА_4 , яка належить на праві власності за відповідачем по справі, що буде співрозмірним заходом забезпечення позову з заявленими позовними вимогами, співрозмірним з ціною позову, приймаючи відсутність інформації про наявність у відповідача іншого майна, а також приймаючи, що у разі невжиття заходів забезпечення позову відповідачем спірне нерухоме майно може бути відчужене на користь третіх осіб, що значним чином ускладнить виконання рішення суду у випадку його постановлення на користь позивача, а відтак й порушить права позивача на судовий захист, на підставі чого суд дійшов висновку про обґрунтованість заяви позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно. Зазначивши, що накладення арешту на нерухоме майно, як вид забезпечення позову, не перешкоджає відповідачу як власнику нерухомого майна володіти і користуватися ним, а лише обмежує частково у розпорядженні ним щодо відчуження будь-яким способом іншим особам.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Київського районного суду міста Одеси про забезпечення позову від 05.08.2025 року у справі № 522/13353/25-Е за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, і ухвалити нове рішення, яким відмовити представнику позивача у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що арешт майна відповідача є надмірним заходом, що необґрунтовано обмежує право власності, гарантоване ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зазначає, що у разі вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Посилається, що позов подано про відшкодування збитків у грошовій сумі, тобто предметом спору є грошове стягнення, а не спір про нерухомість, відповідно, накладення арешту на єдину квартиру відповідача, яка є місцем проживання, є непропорційним і невиправданим заходом. У даному випадку немає підстав вважати, що без арешту квартири, виконання рішення про стягнення 533825 грн стане неможливим, оскільки ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем та провадить свою діяльність, тобто, отримує дохід, що не було досліджено судом та не розглянуто як альтернатива заходу забезпечення позову.
Зазначає, що позивачем не надано оцінки вартості квартири на яку він просить накласти арешт в рамках даної судової справи, однак, за відсутності такої оцінки арешт майна не може вважатись співмірним із заявленими позовними вимогами, адже таку співмірності не можливо встановити без оцінки вартості майна.
Скаржник наголошує, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 31.07.2025 року було призначено заяву ОСОБА_5 про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, до розгляду у відкритому судовому засіданні на 05 серпня 2025 року о 14 годині 00 хвилин, з викликом позивача по справі. Разом із тим, ані копія заяви про забезпечення позову, ані судова повістка на адресу ОСОБА_1 не направлялись, що є порушенням однієї з основних засад цивільного судочинства змагальності сторін, відповідач була позбавлена визначеного законом права на надання до суду своїх аргументів та заперечень на заяву про забезпечення позову.
Крім того, зазначає, що судом першої інстанції не вирішено питання зустрічного забезпечення позову.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.03.2026 року ОСОБА_5 роз`яснювалося право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу у письмовій формі.
Представник ОСОБА_1 – ОСОБА_6 копію ухвали про відкриття провадження отримала 12.03.2026 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.
Представник ОСОБА_5 – ОСОБА_7 копію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної скарги отримав 12.03.2026 року та 26.11.2025 року відповідно в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідками.
Від представника ОСОБА_5 – ОСОБА_7 надійшов відзив на апеляційну скаргу, обґрунтований тим, що доводи скаржника що арешт неспівмірно обмежує право розпорядження майном незалежно від того чи має це майно будь-яке відношення до спірних правовідносин не заслуговують на увагу, оскільки в даному випадку арешт накладено не на спірне майно а для можливості виконання майнової вимоги про стягнення коштів. Посилається, що арешт було накладено на єдине майно відповідача, відчуження якого призведе до неможливості виконання рішення суду, а відповідач, посилаючись на можливість забезпечити позов іншими більш м`якими заходами забезпечення позову не надала суду доказів наявності у неї грошових коштів у відповідній сумі для їх арешту, чи доказів наявності у неї рухомого майна.
Учасники процесу про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.
Представник ОСОБА_1 – ОСОБА_6 та представник ОСОБА_5 – ОСОБА_7 судові повістки-повідомлення отримали 21.05.2026 року в особистих кабінетах Електронного суду, що підтверджується довідками.
Представник ОСОБА_5 – ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції вважав обґрунтованими доводи про необхідність та наявними підстави для вжиття заходів забезпечення позову в даній справі шляхом накладення арешту на нерухоме майно – квартиру АДРЕСА_4 , яка належить на праві власності за відповідачем по справі, що буде співрозмірним заходом забезпечення позову з заявленими позовними вимогами, співрозмірним з ціною позову, приймаючи відсутність інформації про наявність у відповідача іншого майна, а також приймаючи, що у разі невжиття заходів забезпечення позову відповідачем спірне нерухоме майно може бути відчужене на користь третіх осіб, що значним чином ускладнить виконання рішення суду у випадку його постановлення на користь позивача, а відтак й порушить права позивача на судовий захист, на підставі чого суд дійшов висновку про обґрунтованість заяви позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно. Зазначивши, що накладення арешту на нерухоме майно, як вид забезпечення позову, не перешкоджає відповідачу як власнику нерухомого майна володіти і користуватися ним, а лише обмежує частково у розпорядженні ним щодо відчуження будь-яким способом іншим особам.
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Звертаючись до суду із апеляційною скаргою, скаржниця посилається на порушення судом першої інстанції процесуальних норм, а саме неповідомлення про дату та час судового засідання, як результат розгляд справи за її відсутності, у зв`язку із чим слід зазначити наступне.
Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Повідомлення сторін про дату, час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог статей 128-130 ЦПК України.
Частинами першою, другою, п`ятою, шостою статті 128 ЦПК України передбачено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка повідомлення - завчасно.
Відповідно до ч. 2 ст. 211 ЦПК України про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 31.07.2025 року призначено заяву ОСОБА_5 про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, до розгляду у відкритому судовому засіданні на 05 серпня 2025 року о 14 годині 00 хвилин.
Разом із тим, в матеріалах справи відсутні докази повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, призначеної на 05 серпня 2025 року о 14 годині 00 хвилин ОСОБА_1 , зокрема докази направлення судом та отримання останньою судової повістки-повідомлення.
Зазначені обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 не була повідомлена про час і місце розгляду справи, призначеної на 05 серпня 2025 року о 14 годині 00 хвилин у спосіб як це передбачено ст. 128 ЦПК України.
Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні відомості про належне повідомлення ОСОБА_1 про час і місце розгляду справи, проведення судового засідання, призначеного на 05.08.2025 року та постановлення оскаржуваної ухвали суперечить нормам ЦПК України, ОСОБА_1 була позбавлена можливості знати про дату, час та місце судового засідання в порядку визначеному ЦПК України та приймати участь. Оскаржувану ухвалу винесено за відсутності сторін.
В апеляційній скарзі боржник посилається на порушення судом норм процесуального, а саме не повідомлення судом про дату, час та місце розгляду справи, відсутність можливості взяти участь у судовому розгляді.
Згідно пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що ухвала Київського районного суду м. Одеси від 05 серпня 2025 року, постановлена судом із порушенням норм процесуального права, зазначене порушення є обов`язковою підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та постановлення нового судового рішення.
Стосовно інших доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
У відповідності до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Частиною 1 ст. 150 ЦПК України визначено переляк видів забезпечення позову. Так, позов забезпечується шляхом: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
В п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9 роз`яснено про те, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Апеляційний суд зауважує, що забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи. Воно полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Заходи щодо забезпечення позову обов`язково повинні застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову.
При вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості, адекватності та співмірності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду, імовірності ускладнення чи непоновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «…під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено: «конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених або оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майновим наслідкам заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19)).
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.
Таким чином, позивач має право заявляти вимогу про забезпечення позову, обравши спосіб, який, на його думку, буде гарантувати виконання рішення суду, ухваленого на його користь.
З матеріалів справи вбачається, що в червні 2025 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 збитки в сумі 533825,00 грн.
Отже предметом позову у справі стягнення грошових коштів в сумі 533825,00 грн.
Позивач в заяві про забезпечення позову вказував, що у разі задоволення позову ОСОБА_5 про стягнення збитків, ОСОБА_1 , дії якої визнані судом у справі № 522/15106/18 недобросовісними та такими, що мали на меті заподіяти шкоду ОСОБА_5 , буде ухилятися від виконання рішення суду, а отже, необхідно вжити заходів забезпечення позову для ефективного захисту майнових інтересів позивача. Зазначає, що відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 має у власності лише 1 об`єкт нерухомого майна квартиру загальною площею 51,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 . Проте, оскільки розмір збитків, заподіяних забезпеченням позову ОСОБА_1 , становить 533825,00 грн, заявник вважає співмірним та достатнім накладення арешту на нерухоме майно відповідача, а саме вищевказану квартиру, в якості забезпечення позову та подальшого відшкодування завданих збитків у разі задоволення позову.
У зв`язку із чим просив суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на квартиру загальною площею 51,8 кв.м, що належить на праві власності ОСОБА_1 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Як підставу для звернення до суду із заявою про забезпечення позову позивач зазначив, що не вжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, а також ускладнить ефективний захист прав за якими він звернувся до суду.
Судом встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.06.2025 року квартира АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 943881951101, належить на праві власності ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 07.06.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ганченко О.М.
Апеляційний суд, вважає, що заява містить достатньо обґрунтовані припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду. Спосіб забезпечення позову, обраний заявником є співмірним із позовними вимогами. 
Посилання скаржника на те, що заявником не доведено, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, є не обґрунтованими, оскільки відповідач маючи право власності на нерухоме майно має об`єктивну можливість розпорядитися зареєстрованим на її ім`я майном на власний розсуд, зокрема, відчужити його в будь-який спосіб, що може призвести до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 березня 2023 року у справі № 905/448/22.
Колегія суддів ураховує що предметом позову у цій справі є відшкодування збитків в сумі 533825,00 грн.
Виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення заборгованості (грошових коштів), мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову.
При цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.
Доказів неспівмірності застосування такого заходу забезпечення із розміром позовних вимог стороною відповідача не надано, а судом не встановлено.
Посилання скаржника на те, що суд мав застосувати менш обтяжливі заходи забезпечення позову не заслуговують на увагу, оскільки посилаючись на вказані обставини скаржником не надано суду доказів наявності коштів на рахунку у відповідній сумі або доказів наявності рухомого майна. 
В той же час відповідач не позбавлений можливості звернутися до суду із заявою про заміну заходів забезпечення позову в порядку ст. 156 ЦПК України 
Відповідно до ч.4 ст. 156 ЦПК України у разі вжиття судом заходів забезпечення позову про стягнення грошової суми чи позову майнового характеру про порушення прав інтелектуальної власності відповідач (інша особа) може за своєю ініціативою забезпечити позов шляхом внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вимог позивача або надання гарантії банку на таку суму.
Надання відповідачем до суду документа, що підтверджує забезпечення позову відповідно до частини четвертої цієї статті, є підставою для відмови в забезпеченні позову судом або для скасування вжитих судом заходів забезпечення позову (ч. 5 ст. 156 ЦПК України).
Твердження скаржника про те, що при забезпечені позову, можуть бути порушені права відповідача у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, не відповідають обставинам справи, оскільки в даному випадку накладення арешту на нерухоме майно, що належить відповідачу як захід забезпечення позову не є обмеженням права користування майном та спрямоване виключно на запобігання зміні власника майна. Такий захід не позбавляє власника можливості володіти та користуватися майном, а лише обмежує його право розпорядження на певний час, до вирішення спору по суті.
Крім того, забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача. Таке тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 14 лютого 2022 року у справах № 644/3734/21, № 367/3628/21.
З огляду на наведені обставини, колегія суддів доходить висновку, що між сторонами дійсно виник спір щодо відшкодування збитків в сумі 533825,00 грн.
Запропонований позивачем спосіб забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 може забезпечити належне виконання судового рішення у разі задоволення позову, а його невжиття може ускладнити чи унеможливити таке виконання, такий захід забезпечення позову буде співмірним заявленим позовним вимогам і при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін під час вирішення спору, можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів відповідача чи інших осіб.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 червня 2022 року у cправі № 908/2382/21 вказано, що «за своєю суттю арешт майна - це тимчасовий захід, який має наслідком накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження. При вжитті такого заходу власник майна не обмежується у правах володіння та користування своїм майном, та не позбавляється їх. Отже накладення арешту на майно не завдасть шкоди та збитків відповідачу, не позбавить його конституційних прав на володіння та користування вказаним нерухомим майном, здійснення господарської діяльності, отримання доходів, сплату податків тощо, а лише тимчасово обмежить право відповідача реалізувати вказане майно третім особам».
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог.
Отже, враховуючи необхідність під час вжиття заходів забезпечення позову дотримуватись вимог щодо розумності, обґрунтованості та співмірності виду забезпечення позову, зазначеного у заяві, з заявленими вимогами, та збалансованості інтересів учасників справи, апеляційний суд приходить до висновку, що для забезпечення виконання можливого судового рішення у справі доцільним буде вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 , у зв`язку з наявною загрозою утруднення або неможливості виконання рішення суду, оскільки у відповідача є можливість розпорядитися об`єктом нерухомого майна, що унеможливить виконання рішення в майбутньому в разі задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги щодо невжиття судом заходів зустрічного забезпечення позову апеляційний суд відхиляє, оскільки підстави застосування зустрічного забезпечення в обов`язковому порядку, передбачені ч. 3 ст. 154 ЦПК України відсутні в даній справі.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1ст. 374 ЦПК України).
Апеляційний суд вважає, що оскаржувана ухвала Київського районного суду м. Одеси від 05 серпня 2025 року підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення, яким заяву ОСОБА_5 , від імені якого діє адвокат Цвігун В.В., про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків слід задовольнити. Вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 943881951101, яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ).
Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів, 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 05 серпня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Заяву ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Цвігун Віталій Васильович, про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків задовольнити.
Вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 943881951101, яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ).
Ухвала про забезпечення позову є виконавчим документом та виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.
Строк пред`явлення до виконання три роки.
Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання.
Стягувач ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ), АДРЕСА_5 .
Боржник ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), АДРЕСА_2 .
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 19 червня 2026 року.

Головуючий  В.А. Коновалова

Судді          М.В. Назарова

О.Ю. Карташов