Справа №949/2615/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2026 року     м.Дубровиця
Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:
головуючого судді: Оборонової І.В.,
за участю секретаря: Волкодав А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дубровиця в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»» Сімутіна Альона Андріївна звернулася до Дубровицького районного суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_1 , у якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №369065046 від 22 березня 2019 року у загальному розмірі 11810 грн., з яких: 5000 грн. — заборгованість за основним боргом та 6810 грн. — заборгованість за відсотками, а також судові витрати у вигляді сплаченого судового збору.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 22 березня 2019 року між первісним кредитором — Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №369065046, відповідно до умов якого відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 5000 грн. та зобов`язався повернути отримані грошові кошти, сплатити проценти за користування кредитом, а також виконати інші зобов`язання у строки та на умовах, визначених зазначеним договором.
Вказаний кредитний договір укладено в електронній формі шляхом приєднання відповідача до умов первісного кредитора та підписано із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Укладенням договору відповідач підтвердив ознайомлення та згоду з його істотними умовами, у тому числі щодо суми кредиту, строку користування кредитними коштами, розміру процентів та порядку повернення заборгованості.
Первісний кредитор свої зобов`язання за кредитним договором виконав належним чином та в повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти у визначеному договором розмірі.
У подальшому, на підставі договорів факторингу, право грошової вимоги за вказаним кредитним договором було відступлено первісним кредитором на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс», а надалі — Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»», яке, на думку позивача, набуло статусу нового кредитора та, відповідно, права грошової вимоги до відповідача за вказаним зобов`язанням.
Внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором, що виразилося у порушенні обов`язку щодо своєчасного та повного повернення кредитних коштів і сплати процентів за користування кредитом, утворилася заборгованість у загальному розмірі 11810 грн., яка складається з: 5000 грн. — заборгованості за основним боргом та 6810 грн. — заборгованості за процентами.
Відповідач після відступлення права вимоги не здійснив погашення заборгованості ні на рахунок нового кредитора, ні на рахунок попереднього кредитора, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 11810 грн. та понесені судові витрати.
У позовній заяві представник позивача просила розглянути справу за її відсутності.
До початку розгляду справи від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, поданий через представника — адвоката Буя Богдана Володимировича, у якому відповідач позовні вимоги не визнає та просить відмовити у їх задоволенні повністю. У відзиві зазначено, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт отримання відповідачем грошових коштів за кредитним договором №369065046 від 22 березня 2019 року у розмірі 5000 грн. Зокрема, наявні у матеріалах справи копія кредитного договору та графік розрахунку самі по собі не підтверджують фактичного перерахування кредитних коштів відповідачу або їх отримання ним. Крім того, вказує на недоведеність належного переходу до позивача права вимоги за кредитним договором №369065046. Договір факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс», поданий не в повному обсязі, а матеріали справи не містять реєстрів, актів приймання-передачі чи інших документів до цього договору, які б підтверджували відступлення права вимоги саме за спірним кредитним договором. Також звертає увагу на відсутність доказів оплати за договорами факторингу. Поданий позивачем розрахунок заборгованості, на думку відповідача, не є належним доказом існування боргу, оскільки складений самим позивачем та не підтверджений первинними документами. Окремо зазначає, що договори факторингу датовані 28 листопада 2018 року та 03 січня 2019 року, тоді як кредитний договір укладено 22 березня 2019 року, тобто пізніше, ніж договори факторингу. У зв`язку з цим відповідач вважає недоведеним перехід до позивача права вимоги за цим кредитним договором. З урахуванням наведеного відповідач вважає, що позивач не довів факту надання кредитних коштів, належного набуття права вимоги та правильності визначення розміру заявленої до стягнення заборгованості.
Згідно з частиною другою статті 247 ЦПК України у разі розгляду справи за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши письмові докази у справі, оцінивши їх у сукупності, у взаємному зв`язку та з урахуванням розподілу тягаря доказування між сторонами, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, третьої та четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з частинами першою та третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. 
За змістом статей 77, 78, 79, 80 ЦПК України докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми для висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права або інтересу. Водночас саме звернення до суду не звільняє позивача від обов`язку довести існування порушеного права, належність йому права вимоги, факт порушення такого права відповідачем та розмір заявленої до стягнення заборгованості.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
За змістом статей 1048, 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути отримані грошові кошти у строк та в порядку, встановлені договором, а проценти сплачуються у розмірі та порядку, визначених договором.
Отже, у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором позивач повинен довести не лише факт оформлення кредитного договору, а й факт фактичного надання відповідачу кредитних коштів, факт виникнення заборгованості, її розмір, а також належний перехід до позивача права вимоги за таким зобов`язанням.
На підтвердження заявлених позовних вимог позивач подав до суду копію кредитного договору №369065046 від 22 березня 2019 року (а.с. 7-9), графік розрахунків до цього договору (а.с. 10), копію договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року (а.с. 12-13), копію договору факторингу №20190103 від 03 січня 2019 року (а.с. 14-17), витяг з Реєстру прав вимоги №7 від 26 грудня 2019 року до договору факторингу №20190103 від 03 січня 2019 року (а.с. 18), розрахунок заборгованості за кредитним договором №369065046 за період з 26 грудня 2019 року по 31 жовтня 2025 року (а.с. 19-20), платіжну інструкцію про сплату судового збору №148877 від 25 листопада 2025 року на суму 3028 грн. (а.с. 11), а також документи щодо правового статусу позивача, фінансової установи, ліцензійних документів, витягів з Єдиного державного реєстру та повноважень представника позивача (а.с. 21-43).
Із копії кредитного договору №369065046 від 22 березня 2019 року вбачається, що він укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» як кредитодавцем та ОСОБА_1 як позичальником.
За пунктом 1.1 договору товариство зобов`язалося надати позичальнику кредит без конкретної споживчої мети у сумі 5000 грн. на умовах строковості, зворотності та платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит і сплатити проценти за користування ним у порядку та на умовах, визначених договором.
Відповідно до пунктів 1.2, 1.3 договору строк дії договору починається з моменту його укладення та становить 30 днів, а кредит надається строком на 30 днів. Пунктами 1.4, 1.5 договору визначено, що нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у розмірі 0,01 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом, починаючи з першого дня перерахування суми кредиту до закінчення строку кредиту, що становить 3,65 % річних. Згідно з пунктом 1.6 договору розрахунок сукупної вартості кредиту та термін платежу зазначені у графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною договору.
Пунктом 2.1.1.1 договору передбачено право товариства вимагати від позичальника повернення суми кредиту, процентів за користування кредитом та виконання інших зобов`язань, передбачених договором. Пунктом 2.1.1.6 договору передбачено право товариства укласти договір відступлення права вимоги за договором або договір факторингу з будь-якою третьою особою. Пунктом 2.2.2.1 договору на позичальника покладено обов`язок вчасно повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом у порядку, визначеному договором.
Пунктом 3.3 договору передбачено право товариства у разі порушення позичальником зобов`язань щодо погашення суми кредиту та/або процентів за користування ним нараховувати пеню у розмірі 1,3 % від суми кредиту за кожний день прострочення. Пунктом 4.2 договору визначено, що у випадку користування кредитом понад строк, встановлений пунктом 1.3 договору, зобов`язання позичальника за договором продовжуються на весь період фактичного користування кредитом, а процентна ставка з першого дня понадстрокового користування кредитом становить 1,70 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом. Пунктом 4.3 договору зазначено, що проценти, нараховані після закінчення строку кредиту, є процентами, що нараховуються за понадстрокове користування грошовими коштами у розумінні частини другої статті 625 ЦК України.
Відповідно до пункту 4.1 договору невід`ємною частиною договору є Правила надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «Смарт» Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога», а позичальник підтвердив, що він ознайомлений із цими Правилами, повністю їх розуміє, погоджується з ними та зобов`язується їх дотримуватися. Пунктом 4.4 договору сторони погодили, що у всіх відносинах між позичальником і товариством як підпис позичальника буде використовуватись електронний підпис одноразовим ідентифікатором відповідно до Правил та Закону України «Про електронну комерцію», який має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис.
З графіка розрахунків до кредитного договору №369065046 від 22 березня 2019 року вбачається, що термін платежу визначено 21 квітня 2019 року, сума кредиту становить 5000 грн., нараховані проценти — 15 грн., загальна сума до сплати — 5015 грн. Також у графіку зазначено, що сукупна вартість кредиту складає 100,30 % від суми кредиту або 5015 грн. у грошовому виразі та включає суму кредиту 5000 грн. і проценти за користування кредитом 15 грн.
Оцінюючи кредитний договір та графік розрахунків, суд виходить із того, що ці документи підтверджують лише зміст погоджених сторонами умов кредитування: суму кредиту, строк користування кредитом, розмір процентів у межах строку кредитування, строк повернення кредиту та загальну суму платежу за графіком. Однак вони не підтверджують фактичне перерахування відповідачу кредитних коштів.
Сам факт укладення кредитного договору в електронній формі та використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором може мати значення для оцінки волевиявлення особи на укладення договору, однак не є доказом фактичного виконання кредитодавцем свого основного обов`язку — надання позичальнику грошових коштів. Такий підпис не підтверджує проведення платіжної операції, її успішність, зарахування коштів на рахунок або платіжну картку відповідача та фактичне отримання ним кредитних коштів.
У матеріалах справи відсутній будь-який документ, який безпосередньо підтверджує видачу ОСОБА_1 5000 грн. за кредитним договором №369065046 від 22 березня 2019 року. Позивач не подав платіжної інструкції про переказ кредитних коштів, платіжного доручення, меморіального ордера, квитанції платіжної системи, довідки банку, виписки з банківського або карткового рахунку відповідача, документа про авторизацію платіжної картки, документа про успішне зарахування коштів на платіжну картку чи рахунок відповідача, а також іншого первинного документа, з якого можна було б встановити дату, суму, номер платіжної операції, рахунок або платіжний засіб отримувача та факт зарахування коштів саме відповідачу.
Саме по собі зазначення у договорі суми кредиту 5000 грн. не доводить, що така сума фактично була перерахована відповідачу. Так само графік розрахунків не підтверджує видачу кредиту, оскільки містить лише планові умови повернення коштів і не містить жодних відомостей про проведення платіжної операції, реквізити отримувача коштів, банк, платіжну систему, номер транзакції чи статус операції.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення таких операцій. Надання кредитних коштів є фінансовою операцією, тому її здійснення має підтверджуватися документом, який відображає реальний рух коштів.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц, у яких зазначено, що наявність або відсутність заборгованості та її розмір підтверджуються первинними документами бухгалтерського обліку, оформленими відповідно до вимог закону. 
Поданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором №369065046 також не підтверджує фактичного надання відповідачу кредитних коштів. Із цього розрахунку вбачається лише заявлена позивачем сума боргу 11810 грн., з яких 5000 грн. — основний борг та 6810 грн. — проценти. Такий розрахунок складений самим позивачем, не є первинним документом, не підтверджує рух коштів, зарахування кредиту на рахунок або картку відповідача, отримання відповідачем коштів чи можливість ними розпоряджатися.
Крім того, наданий розрахунок не дає можливості перевірити правильність заявлених до стягнення процентів у сумі 6810 грн. Графік розрахунків до кредитного договору містить суму процентів 15 грн. за строк користування кредитом до 21 квітня 2019 року, тоді як позивач просить стягнути проценти у значно більшому розмірі. При цьому до матеріалів справи не подано детального розрахунку із зазначенням конкретних періодів нарахування, застосованої процентної ставки за кожний період, бази нарахування, формули обчислення, дати виникнення прострочення, суми нарахувань за кожний період та підстав для визначення процентів саме у сумі 6810 грн.
Зазначення позивачем про те, що з моменту набуття права вимоги ним не здійснювалося нарахування штрафних санкцій, не підтверджує правильності розміру заявлених процентів. Позивач повинен довести, з яких саме умов договору, первинних документів та розрахункових даних сформована сума 6810 грн., однак таких доказів матеріали справи не містять.
За таких обставин розрахунок заборгованості не доводить ані факту виникнення боргу, ані правильності його розміру. Позивач не може замінити відсутні первинні документи власним розрахунком, оскільки такий розрахунок є похідним від позиції позивача і не підтверджує фактичних обставин надання кредиту.
Відповідно, позивач не довів належними та допустимими доказами факт фактичного надання ОСОБА_1 кредитних коштів у розмірі 5000 грн. за кредитним договором №369065046 від 22 березня 2019 року. За відсутності доказу видачі кредиту неможливо встановити виникнення у відповідача грошового зобов`язання з повернення кредиту, а тому відсутні підстави для стягнення як основної суми боргу, так і процентів, нарахованих від цієї суми.
Оцінюючи докази переходу права вимоги до позивача, суд виходить із такого.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином.
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у тому обсязі і на тих умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків, а виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Відповідно до статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові право грошової вимоги до боржника. За змістом статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути як наявна грошова вимога, так і майбутня вимога.
З наведених норм випливає, що позивач як новий кредитор повинен довести не лише факт укладення договорів факторингу, а й те, що саме право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №369065046 належним чином перейшло від первісного кредитора до Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс», а надалі — до позивача. Новий кредитор не може набути більше прав, ніж мав первісний кредитор, тому за відсутності доказів існування первісної вимоги та її належного переходу самі договори факторингу не є достатньою підставою для задоволення позову.
На підтвердження першого переходу права вимоги позивач подав копію договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс».
Однак надана позивачем копія договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року не містить усіх сторінок договору, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості дослідити його зміст у повному обсязі, встановити всі істотні умови правочину, предмет договору, порядок формування і передачі реєстрів боржників, момент переходу права вимоги, умови оплати за договором, а також перевірити, чи охоплювалося предметом цього договору саме право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №369065046 від 22 березня 2019 року.
Крім того, до матеріалів справи не подано реєстру боржників, реєстру прав вимоги, акта приймання-передачі або іншого документа до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, у якому було б зазначено ОСОБА_1 , кредитний договір №369065046 та розмір вимоги, що передавалася від первісного кредитора до Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс».
Отже, договір факторингу №28/1118-01 сам по собі підтверджує лише існування загальних договірних відносин між первісним кредитором та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс», але не доводить, що за цим договором було передано саме спірну вимогу до відповідача за кредитним договором №369065046.
На підтвердження подальшого переходу права вимоги позивач подав копію договору факторингу №20190103 від 03 січня 2019 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»», а також витяг з Реєстру прав вимоги №7 від 26 грудня 2019 року до цього договору.
Із витягу з Реєстру прав вимоги №7 вбачається, що у ньому зазначено ОСОБА_1 , кредитний договір №369065046, основний борг 5000 грн., проценти 6810 грн. та загальну суму 11810 грн.
Однак цей витяг стосується правовідносин між Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» та позивачем і сам по собі не доводить, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» до цього належним чином набуло право вимоги від первісного кредитора — Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога». За відсутності доказів першого етапу переходу права вимоги подальший витяг з реєстру до договору факторингу №20190103 не може підтверджувати безперервний ланцюг переходу права вимоги до позивача.
Суд також враховує, що наданий витяг з Реєстру прав вимоги №7 від 26 грудня 2019 року є витягом, поданим позивачем, однак матеріали справи не містять повного реєстру прав вимоги, акта приймання-передачі такого реєстру або іншого документа, підписаного сторонами відповідного договору факторингу, який би підтверджував передачу саме спірної вимоги у порядку, передбаченому договором. За таких обставин цей витяг не усуває необхідності доведення всього ланцюга переходу права вимоги від первісного кредитора до позивача.
Крім того, матеріали справи не містять доказів оплати за договорами факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року та №20190103 від 03 січня 2019 року. Позивач не подав платіжних доручень, платіжних інструкцій, банківських виписок або інших платіжних документів, які б підтверджували виконання фактором обов`язку щодо фінансування клієнта за вказаними договорами. Оскільки договір факторингу є оплатним правочином, докази оплати мають значення для підтвердження реальності виконання договору та набуття права вимоги.
У постановах Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі №905/306/17, від 29 червня 2021 року у справі №753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі №334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі №5026/886/2012 зазначено, що належним доказом набуття права вимоги за кредитним договором є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів або боржників, який містить дані щодо конкретного кредитного договору, а також докази оплати за договором. 
Суд враховує, що договори факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року та №20190103 від 03 січня 2019 року укладені раніше, ніж кредитний договір №369065046 від 22 березня 2019 року. Сам по собі цей факт не є безумовною підставою для висновку про недійсність чи неможливість відступлення права вимоги, оскільки стаття 1078 ЦК України допускає відступлення майбутньої грошової вимоги.
Водночас у такому випадку позивач повинен довести, що після виникнення відповідної вимоги вона була індивідуалізована, включена до відповідного реєстру, передана у порядку, передбаченому договором факторингу, а також що особа, яка надалі її відступила, сама належним чином набула це право. Таких доказів у матеріалах справи немає.
Таким чином, позивач не довів безперервний перехід права вимоги за кредитним договором №369065046 від первісного кредитора до Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс», а надалі — до позивача. Саме по собі подання договорів факторингу та витягу з Реєстру прав вимоги №7 без усіх сторінок першого договору факторингу, без реєстру або акта до першого договору факторингу, без доказів оплати за договорами факторингу та без доказів фактичного існування первісної вимоги не є достатнім для підтвердження статусу позивача як належного кредитора.
Позивач не зазначав про неможливість подання відповідних доказів разом із позовною заявою та не заявляв клопотань про їх витребування. Тому відповідно до статей 12, 13, 81, 83 ЦПК України саме позивач несе ризик наслідків неподання належних і достатніх доказів.
У даній справі висновок про існування боргу не може ґрунтуватися лише на припущенні, що якщо кредитний договір оформлено, то кошти були видані, а якщо вимога включена до витягу з реєстру, то позивач належно набув право вимоги.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц та від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19 звертала увагу, що принцип змагальності покладає тягар доказування на сторони, а обставина вважається доведеною тоді, коли подані докази роблять висновок про її існування більш вірогідним, ніж протилежний.
Подані позивачем докази не утворюють належної, допустимої, достовірної та достатньої сукупності, яка б дозволяла встановити факт перерахування відповідачу 5000 грн. кредитних коштів, факт отримання ним цих коштів або можливості ними розпоряджатися, правильність нарахування процентів у сумі 6810 грн., існування первісної грошової вимоги та її безперервний перехід до позивача.
Суд критично оцінює посилання позивача на те, що відповідач після відступлення права вимоги не здійснив погашення заборгованості ні на рахунок нового кредитора, ні на рахунок попереднього кредитора. Відсутність платежів сама по собі не доводить існування боргу, якщо позивач не довів факту надання кредитних коштів, розміру заборгованості та належного переходу права вимоги.
Отже, надані позивачем докази не підтверджують усієї сукупності обставин, необхідних для задоволення позову. Із матеріалів справи неможливо встановити, що первісний кредитор фактично перерахував відповідачу 5000 грн. за кредитним договором №369065046 від 22 березня 2019 року, що у відповідача утворилася заборгованість саме у розмірі 11810 грн., а також що право вимоги за цим кредитним договором належним чином та безперервно перейшло від первісного кредитора до позивача. Подані кредитний договір і графік розрахунків підтверджують лише умови кредитування, але не факт видачі коштів; розрахунок заборгованості складений самим позивачем і не підтверджений первинними документами; а договори факторингу та витяг з Реєстру прав вимоги №7 не усувають відсутності доказів першого переходу права вимоги, доказів оплати за договорами факторингу та доказів фактичного існування самої первісної вимоги. За таких обставин позов ґрунтується не на належній сукупності доказів, а на припущеннях, що відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України є неприпустимим, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.
За таких обставин, позовні вимоги є недоведеними та задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 15, 16, 202, 205, 207, 509, 512–517, 525, 526, 530, 610–612, 626, 628, 633, 634, 638, 639, 1048, 1049, 1054, 1077, 1078, 1082 Цивільного кодексу України, Законом України «Про електронну комерцію», статтями 12, 13, 76–81, 83, 89, 133, 137, 141, 247, 258, 259, 263–265, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором — відмовити повністю.
Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Дубровицький районний суд Рівненської області до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи, згідно п. 4 ч. 5 ст.265 ЦПК України:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»», юридична адреса: вул. Симона Петлюри, буд. 30, м. Київ, 01032, код ЄДРПОУ 35625014.

Відповідач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , паспорт громадянина України у формі ID-картки № НОМЕР_2 .

Суддя: підпис.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Суддя Дубровицького 
районного суду 
Рівненської області        Оборонова І.В.