Номер провадження: 22-ц/813/2758/26 
Справа № 522/13786/24
Головуючий у першій інстанції Ковтун Ю. І.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Вадовської Л.М., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав, -
В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав, в якій просить: позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно її малолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 25 січня 2022 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси шлюб між сторонами було розірвано. Сторони мають сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає разом зі своїм батьком - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 з 27 серпня 2018 року (з моменту його народження і по теперішній час). Фактично шлюбні стосунки з ОСОБА_3 було припинено у серпні 2021 року, з того моменту, сторони проживають окремо, дитина проживає з позивачем. Спорів стосовно міста проживання дитини не було, відповідачка не заперечувала, що дитина буде проживати з позивачем. Весь цей час відповідачка життям сина не цікавиться, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у її вихованні. Дитина не пам`ятає матері та немає до неї ніяких почуттів, оскільки за останні три роки відповідачка жодного разу його не бачила. Позивач з трирічного віку сина, без участі відповідачки, виховує, доглядає та утримує свого малолітнього сина, піклується про його фізичний, духовний та моральний розвиток, піклується про його навчання, дошкільну підготовку, та забезпечує його необхідним харчуванням, медичним доглядом, відпочинком і лікуванням. Дитині забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. ОСОБА_3 з серпня 2021 року взагалі не приймає участі у вихованні дитини та не цікавиться його життям. Відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно дитини, а тому вона повинна бути позбавлена батьківських прав.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав, відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що у справі наявні численні докази повної відсутності участі відповідачки у вихованні та розвитку дитини. Скаржник зазначає, що з моменту припинення фактичних шлюбних стосунків дитина проживає з позивачем. Весь цей час відповідачка життям сина не цікавиться, не надає фінансову допомогу, рідко телефонує, а коли телефонує дитина немає бажання з нею спілкуватися, приїжджає в гості лише два рази на рік на пару днів, не виявляє бажання приймати участь у її вихованні. На сьогоднішній день дитині вже 7 років, він не має до матері ніяких почуттів, оскільки за останні 4 роки майже її не бачить, ніколи не цікавиться мамою, що свідчить про відсутній будь-якого емоційного зв`язку з матір`ю. 
Указує, що матеріали справи містять чіткі вказівки на те, що дитина має сформований та стабільний психоемоційний зв`язок виключно з батьком, який забезпечує її догляд, виховання та розвиток. З довідки на німецькій мові № ММ110374 вбачається, що батько створює безпечне, емоційне та постійне середовище для сина, активний і присутній у повсякденному житті сина, зараз тільки батько може прочитати емоційний стан дитини.
Звертає увагу апеляційного суду на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки долученим стороною позивача доказам, зокрема, нотаріально посвідченим заявам свідків, які характеризують відповідача негативно, та висновку Відділу: районного управління у справах неповнолітніх Окружної адміністрації «Fichtelbebirge» 95631, м. Вунзідель від 23 жовтня 2024року, чим порушено вимоги ч. 4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу України. Також, судом незаконно проігноровано письмові пояснення представника Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 06.12.2024 року в яких зазначено про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав стосовно її неповнолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Скаржник зазначає, що стороною позивача надано достатньо доказів того, що дитина знаходиться на повному утриманні і вихованні ОСОБА_1 , своїми діями ОСОБА_3 цілком самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків. Син сторін проживає разом з батьком, який повністю взяв на себе обов`язки по його вихованню та утриманню, створив належні умови проживання та розвитку дитини.
Від  ОСОБА_3 на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання, призначене на 21.04.2026 року на 15:30 год. учасники справи не з`явилися, про причини неявки не повідомили, належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції не виявили.
21.04.2026 року в день судового засідання о 16:17 год., тобто після розгляду справи, від представника  ОСОБА_1 адвокат Долженчук Н.М. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою. На підтвердження зазначеного заявником додано копію довідки про звернення до медичного закладу № 319 від 21.04.2026 року.
Апеляційний суд акцентує увагу, що надана адвокатом довідка не є медичним висновком про непрацездатність особи, а лише містить інформацію про звернення ОСОБА_2 до ТОВ «Амбулаторія сімейного лікаря» з метою огляду та консультації. При цьому, з такої довідки не вбачається госпіталізація або перебування на амбулаторному лікуванні ОСОБА_2 . Разом з тим, вибір медичної установи, дати та часу прийому у даному випадку повністю залежить від пацієнта/заявника. Отже, колегія суддів доходить висновку про відмову у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 .
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Оскільки явка учасників справи до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників (відповідачів), які відсутні у судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за зміст. висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі Верховного Суду у справі № 361/8331/18.
За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції виходив з того, що:
- перебування дитини разом з батьком за кордоном (внаслідок життєвих обставин) дійсно створюють певні труднощі у спілкуванні та налагодженні стосунків між матір`ю та сином. Але при цьому мати не усувається від виховання дитини, підтримує зв`язок з дитиною, цікавиться його життям та бажає в подальшому належним чином виконувати свої батьківські обов`язки;
- та обставина, що відповідачка тимчасово не бачиться з сином, не є підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.
- нотаріально посвідчена заява ОСОБА_4 від 24.10.2024 року, афідевіти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , засвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мкртичян З.А. та зареєстровані відповідно в реєстрі за № 3212 та № 3213, нотаріально посвідчені заяви ОСОБА_7 від 29.10.2024 року, та ОСОБА_8 від 29.10.2024 року, в яких вказані особи характеризують відповідачку ОСОБА_3 негативно, не свідчать про наявність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав. В той же час, відповідно до довідки ФОП ОСОБА_9 № 4/10/2024 від 07.10.2024 року ОСОБА_3 дійсно працює у ФОП ОСОБА_9 касиром торгівельного залу з 01.10.2024 року по теперішній час (т. 1 а. с. 250в). ФОП ОСОБА_9 07.10.2024 видано характеристику на ОСОБА_3 , відповідно до якої за місцем роботи характеризується позитивно;
- у даній справі судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідачка не бажає спілкуватися із своїм сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка наразі проживає з батьком;
- позивач при розгляді даної справи не довів суду, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дитини.
Колегія суддів в цілому погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі. Від подружнього життя у них народилася дитина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується повторним свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_1 (т. 1 а. с. 13).
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25.01.2022 року у справі № 522/23655/21 шлюб між сторонами було розірвано (т. 1 а. с. 12).
Заявами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Главацьким В.А. за № 316, 317 від 01.03.2022 року, та №988,989 від 22.07.2022 року надано згоду на тимчасовий виїзд за межі України малолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у супроводі громадянки ОСОБА_8 (т. 1 а. с. 118-119).
Відповідно до листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 10.10.2024 року повідомлено, що у період з 01.03.2022 року по 10.10.2024 року ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , здійснив перетинання державного кордону України 03.01.2023 року на транспортному засобі CYZ888, напрям – виїзд (т. 2 а. с. 18).
Згідно листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 10.03.2025 року в період з 01.03.2022 року по 10.03.2024 року ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , перетинала державний кордон України, напрям виїзд, в`їзд (т. 3 а. с. 17).
Судом установлено, що наразі позивач ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешкають та зареєстровані у Федеративній Республіці Німеччині.
Відповідно до оцінки сімейної ситуації та соціальної оцінки дитини ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , одинокий батько 6-річної дитини. Він живе у ОСОБА_13 і в першу чергу дбає про здоров`я та виховання сина (т. 1 а. с. 97-98).
26.08.2022 року та 06.09.2022 року ОСОБА_14 видано підтвердження, що її син ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , може відвідувати німецький дитячий садок та займатися футболом у спортивному об`єднанні міста Вайсенштадт (т. 1 а. с. 159-160, 171-172).
Відповідно до листа окружної адміністрації міста Вунзідель та «FICHTELGEBIRGE» 16.08.2021 року Управління у справах неповнолітніх, окружна адміністрація міста Вунзідель, відвідало родину ОСОБА_15 за адресою: АДРЕСА_2 . Був присутній пан ОСОБА_15 та його син ОСОБА_16 . ОСОБА_17 й досі поживає в Україні. Вона не піклується про ОСОБА_16 та рідко йому дзвонить (т. 2 а. с. 111-112).
Крім того, стороною позивача надано нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_4 від 24.10.2024 року, афідевіти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , засвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мкртичян З.А. та зареєстровані відповідно в реєстрі за № 3212 та № 3213, нотаріально посвідчені заяви ОСОБА_7 від 29.10.2024 року, та ОСОБА_8 від 29.10.2024 року, в яких вказані особи характеризують відповідачку ОСОБА_3 негативно.
Відповідно до довідки ФОП ОСОБА_9 № 4/10/2024 від 07.10.2024 року ОСОБА_3 дійсно працює у ФОП ОСОБА_9 касиром торгівельного залу з 01.10.2024 року по теперішній час (т. 1 а. с. 250в). ФОП ОСОБА_9 видано характеристику від 07.10.2024 року на ОСОБА_3 , відповідно до якої за місцем роботи характеризується позитивно (т. 1 а. с. 250г).
У поясненнях Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 06.12.2024 року зазначено, що перебування за межами України малолітнього ОСОБА_1 унеможливлює проведення обстеження умов проживання дитини, тримання акту оцінки потреб сім`ї/особи та підготовку висновку щодо доцільності/недоцільності позбавлення батьківських прав, у зв`язку з чим Приморська районна адміністрація Одеської міської ради ее має можливості скласти і подати до суду повноцінний та об`єктивний письмовий висновок ц порядку ст.. 19 Сімейного кодексу України (т. 2 а. с. 199-200).
Колегія суддів виходить з такого.
Конституція України забороняє втручання в особисте і сімейне життя фізичних осіб, крім випадків, передбачених нею (стаття 32), та проголошує, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (стаття 51).
У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.
Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").
Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частини дев`ята-десята статті 7 СК України).
Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони тривалий час не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", заява № 39948/06 зазначено, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.
У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі "Странд Лоббен та інші проти Норвегії" (заява № 37283/13) Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї.
Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 як на підставу позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 посилався на те, що вихованням сина займається позивач самостійно без участі та підтримки з боку відповідачки. На теперішній час, дитина повністю перебуває на його утриманні та забезпечені усім необхідним, а матір тривалий час ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків.
За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення одного з батьків від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру. 
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22).
Суди мають здійснювати поглиблене дослідження всієї сімейної ситуації та цілого ряду факторів, зокрема фактичного, емоційного, психологічного, матеріального та медичного характеру, надавати збалансовану і розумну оцінку відповідних інтересів кожної особи при прийнятті найкращого для дитини рішення. Суди встановлюють справедливий баланс між різними конкуруючими правами та інтересами, забезпечуючи процесуальну справедливість усього процесу.
Суд першої інстанції надав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності і не встановив підстав для застосування до відповідачки такого крайнього, виключного і надзвичайного способу впливу, як позбавлення її батьківських прав відносно її неповнолітнього сина.
Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого ігнорування судом першої інстанції пояснень Приморської районної адміністрації Одеської міської ради щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідачку, судом апеляційної інстанції не можуть бути взяті до уваги з огляду на таке.
У частинах 5, 6 ст. 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18).
За положенням ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер.
Як вбачається з матеріалів справи Приморська районна адміністрація Одеської міської ради у поясненнях від 06.12.2024 року зазначила, що перебування за межами України малолітнього ОСОБА_1 унеможливлює проведення обстеження умов проживання дитини, отримання акту оцінки потреб сім`ї/особи та підготовку висновку щодо доцільності/недоцільності позбавлення батьківських прав, у зв`язку з чим Приморська районна адміністрація Одеської міської ради не має можливості скласти і подати до суду повноцінний та об`єктивний письмовий висновок у порядку ст. 19 Сімейного кодексу України. За таких обставин адміністрація вважала, що розгляд справи №522/13786/24 має бути продовжено за відсутності письмового висновку органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради щодо доцільності/недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 .
Отже, орган опіки та піклування не мав змогу провести обстеження умов проживання дитини, з`ясувати усі обставини умов і способу життя матері дитини, її реальні можливості брати участь у житті сина, з врахуванням перебування дитини за кордоном, та як наслідок скласти повноцінний та об`єктивний письмовий висновок про доцільність/недоцільність позбавлення відповідачку батьківських прав.
Разом з тим, під час вивчення наданих до суду доказів, Приморська районна адміністрація Одеської міської ради у своїх поясненнях дійшла висновку про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав стосовно її неповнолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Апеляційний суд зауважує, що такого висновку Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування дійшла на підставі тверджень заявника ОСОБА_1 , без вжиття належних заходів для того, щоб заслухати матір дитини, самого неповнолітнього, а тому такий висновок є необґрунтованим та не може бути врахований судом при розгляді справи, оскільки зробленим без наведення достатніх доказів ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідачку як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків.
Посилання скаржника на неврахування судом першої інстанції письмових показів свідків не заслуговують на увагу, оскільки такі покази беззаперечно не підтверджують винної поведінки відповідачки, її свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками, та не дають підстав для висновку, що матір становить загрозу для здоров`я та розвитку дитини.
Як в ході розгляду справи судом першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду цієї справи ОСОБА_3 заперечувала проти позбавлення її батьківських прав щодо дитини, вказуючи, що не втратила інтересу до сина, бажає спілкуватися з ним та допомагати матеріально, бере участь у його вихованні нарівно з батьком, постійно цікавиться здоров`ям дитини, його самопочуттям, успіхами, двічі на рік виїжджає за кордон для зустрічей з сином та щоденно спілкується з ним по телефону, однак з моменту подачі цього позову, позивач та його мати перешкоджають відповідачці у спілкуванні з дитиною.
Факт здійснення телефонних дзвінків та періодичних виїздів ОСОБА_3 до Німеччини до дитини визнається в тому числі і ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, в якій він зазначає про те, що відповідачка рідко телефонує, а коли телефонує дитина немає бажання з нею спілкуватися, приїжджає у гості лише два рази на рік на пару днів.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правильно зазначив про те, що обставини, на які посилається позивач, не свідчать про свідоме невиконання матір`ю батьківських обов`язків, та, відповідно, про наявність підстав для позбавлення її батьківських прав відносно сина.
Колегія суддів ураховує, що 01.03.2022 року та 22.07.2022 року відповідачка надала нотаріально посвідчену згоду на тимчасовий виїзд за межі України малолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у супроводі громадянки ОСОБА_8 , а також 26.08.2022 року та 06.09.2022 року ОСОБА_3 видано підтвердження, що її син ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , може відвідувати німецький дитячий садок та займатися футболом у спортивному об`єднанні міста Вайсенштадт.
Такі дії свідчать про вжиття відповідачкою заходів для забезпечення інтересів дитини і не підтверджують її самоусунення від виконання батьківських обов`язків.
Очевидно, що через перебування дитини разом з батьком за кордоном, здійснення піклування ОСОБА_3 про свого сина є ускладненим, однак мати не усувається від виховання дитини, підтримує зв`язок з сином, цікавиться його життям та бажає в подальшому належним чином виконувати свої батьківські обов`язки.
Сам по собі факт проживання дитини з батьком, здійснення ним основного догляду та виховання, а також обмеженої участі матері у житті дитини, через життєві обставини, не є безумовним доказом свідомого ухилення від виконання батьківських обов`язків. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачка відмовлялася від спілкування з дитиною, перешкоджала її розвитку, вчиняла жорстоке поводження, зловживала батьківськими правами або створювала загрозу для життя чи здоров`я дитини, а її бездіяльність, як стверджує позивач, є недостатньою для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав.
Верховний Суд у постанові від 01.08.2024 року у справі № 761/25311/20-ц висловився про те, що позбавлення батьківських прав батька, який не відмовляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а навпаки бажає спілкуватись і бачитися з дитиною, не втратив інтересу до дитини, до участі в її вихованні та має намір і вчиняє дії для відновлення з нею відносин, не відповідатиме інтересам дитини.
У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.
Відповідно до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.
Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
Урахування думки дитини щодо її життя передбачає й стаття 12 Конвенції з прав дитини, яка зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю.
При цьому надважливим у заслуховуванні дитини з метою з`ясуванні її думки при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав є здатність дитини чітко висловити свою думку.
Слід враховувати, що будь-яке судове засідання - це стресова ситуація для дитини, адже є велика кількість факторів, які в сукупності можуть негативно впливати на дитячу психіку або навіть травмувати її.
Відповідно до українського законодавства під час розгляду справ, котрі стосуються визначення місця проживання дитини, її думку слід ураховувати, якщо дитина досягла такого віку й рівня розвитку, що може її висловити. Зазвичай це вік з 10 років, але колегія судів вважає, що не може бути шаблонного підходу до розгляду справи за участю дітей: у кожному конкретному випадку суд має підходити розумно та брати до уваги особливості розвитку кожної дитини.
Тобто визначений законодавцем вік 10 років умовний, адже надважливим під час розв`язання цього питання є здатність дитини чітко висловити свою думку.
Практика показує, що для дітей до 10 років, думка яких може бути менш сформованою, суд може враховувати її в комплексі з іншими доказами, а не як вирішальний фактор. 
Звертаючись з апеляційною скаргою скаржник не обґрунтовував незаконність рішення суду першої інстанції відсутністю заслуховування думки дитини, яка на час розгляду справи судом першої інстанції і ухвалення оскаржуваного рішення досягла 7 років.
Колегія суддів акцентує увагу, що з 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання (ВС КЦС справа №303/3102/19 від 18.08.2021 року).
Посилання позивача на зловживання відповідачкою алкогольними напоями не підтверджені жодними доказами, зокрема, матеріали справи не місять відповідних медичних довідок про перебування відповідачки на обліку в Обласному наркологічному диспансері та/або Міському психоневрологічному диспансері, проходження лікування, тощо. Разом з тим, додані до матеріалів справи роздруківки з соціальних мереж апеляційним судом відхиляються як такі, що у розумінні статей 77-81 ЦПК України, не є належними та допустимими доказами, та жодним чином не підтверджують факт алкогольної залежності відповідачки.
Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції обставин, що ОСОБА_3 вчинено адміністративне правопорушення передбачене ст. 173 КУпАП, та така поведінка матері негативно вплине на розвиток дитини, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Так, у відповідності до п. 6 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка притягувалася до відповідальності за невиконання батьківських обов`язків відносно сина, або вчиняла насильство по відношенню до нього, ведення аморального способу життя, що негативно впливає на інтереси дитини, що спростовує наявність зазначених законом підстав для позбавлення відповідачку батьківських прав.
Разом з тим, згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень постановою Приморського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2022 року провадження по адміністративній справі відносно ОСОБА_3 , за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП - закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
На перше місце ставляться "якнайкращі інтереси дитини", оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.
Позивач не пояснив та не довів, чому позбавлення батьківських прав матері дитини буде сприяти інтересам сина.
У справі що розглядається відсутні докази того, що відповідні служби з`ясовували причини неналежного виконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків, що до неї органом опіки і піклування були вжиті ті чи інші заходи для налагодження зв`язку матері з дитиною та дитини з матір`ю, відсутній висновок спеціаліста (психолога), який міг би пояснити позицію та ставлення дитини до матері, а також чи можливо налагодити між ними зв`язок.
Між тим, матеріали справи не містять як доказів звернення позивача до правоохоронних органів за фактом злісного невиконання відповідачкою батьківських обов`язків, так і доказів вжиття відповідних заходів процесуального примусу до ОСОБА_3 .
Необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків, надання родичами допомоги у цьому) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).
Згідно з матеріалами справи та поясненнями сторін стосунки між колишнім подружжям є неприязними. Особисті конфліктні відносини між батьками не можуть суперечити правам дитини на гармонійний розвиток та належне виховання і забезпечення її найкращих інтересів з боку біологічного батька.
Відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів, також не може бути підставою для позбавлення батьківських прав.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2020 року в справі № 753/9433/17, провадження № 61-3462св20.
Колегія суддів враховує, що відповідачка не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про очевидний негативний вплив на дитину, а тому розрив з матір`ю сімейних відносин не відповідає найкращим інтересам дитини.
Суд першої інстанції правильно констатував, що матеріали справи не містять доказів, які могли б стати достатньою підставою для застосування до відповідачки такого крайнього заходу як позбавлення її батьківських прав і що таке рішення відповідатиме інтересам дитини.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.
Оскільки при розгляді даної справи судом не встановлено умисної винної поведінки відповідачки щодо ухилення від виховання дитини і свідомого нехтування нею своїми обов`язками, а відтак колегія суддів вважає про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, передбачених статтею 164 СК України, оскільки позбавлення батьківських прав є виключною мірою, і допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України). 
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").
Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишенню без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 15.06.2026 року.

Головуючий:        О.М. Таварткіладзе

Судді:         Л.М. Вадовська

С.О. Погорєлова