справа № 760/14055/21
головуючий у суді І інстанції Усатова І.А.
провадження № 22-ц/824/557/2026
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.

ПОСТАНОВА
Іменем України

08 квітня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Мостової Г.І.,
суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф., 
за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шпортила Ярослава Івановича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 21 січня 2025 року та на додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 липня 2025 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_1 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малий Олексій Сергійович, про визнання права власності на нерухоме майно, -
в с т а н о в и в :
У травні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з указаним позовом, у якому просив суд: визнати за ним право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .
Позов обґрунтовано тим, що 06 травня 2019 року між ОСОБА_3 (надалі по тексту - відповідач-1) та ОСОБА_2 (надалі по тексту - позивач) було укладено договір купівлі-продажу квартири, яка складається з 2 (двох) кімнат загальною площею 127,1 кв.м., житловою площею 36,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 (надалі по тексту - квартира), який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (надалі по тексту - КМНО) Малим О.С., що зареєстрований в реєстрі за № 655 (надалі по тексту - договір купівлі-продажу квартири від 06 травня 2019 року).
У пункті 2 договору купівлі-продажу квартири від 06 травня 2019 року квартира АДРЕСА_3 , належить продавцю ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Савельєвим А.Ю. від 19 червня 2018 року за реєстровим № 1284, право власності зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19 червня 2018 року, номер запису про право власності: 26683104, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 119971980000.
Зазначив, що продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 1 023 000 грн (п.4 договору купівлі-продажу квартири від 06 травня 2019 року).
Пунктом 6 вказаного договору встановлено, що «відсутність заборони відчуження або арешту щодо предмету цього договору та відсутність обтяження цього нерухомого майна іпотекою перевірено та підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 06 травня 2019 року».
Вказав, що з часу придбання квартири ОСОБА_2 були вкладені значні кошти на ремонт та облаштування квартири,у результаті чого її вартість істотно збільшилася.
Позивач зазначив, що у липні 2019 року стало відомо, що ОСОБА_1 (надалі по тексту - третя особа) звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом, в якому просив суд визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу квартири від 06 травня 2019 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом КМНО Малим О.С. та зареєстрованим в реєстрі за № 655. 
ОСОБА_1 вважає, що право власності на квартиру ОСОБА_2 набув від ОСОБА_3 незаконно, оскільки квартира була набута ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 19 червня 2018 року, що був укладений з ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом КМНО Савельєвим А.Ю.; ОСОБА_4 набула право власності на квартиру 13 червня 2018 року на підставі ухвали Солом?янського районного суду міста Києва від 21 травня 2018 року у справі № 760/5144/18, якою затверджено мирову угоду щодо поділу майна між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , а також визнано право власності останньої на квартиру.
Зазначає, що постановою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року було скасовано ухвалу Солом?янського районного суду міста Києва від 21 травня 2018 року у справі № 760/5144/18).
До 13 червня 2018 року право власності на квартиру належало ОСОБА_5 , який перебував у шлюбі з ОСОБА_4 , все майно ОСОБА_5 , починаючи з 21 грудня 2017 року перебуває під обтяженням згідно з ухвали Печерського районного суду міста Києва у справі № 757/75106/17.
Позивач пояснив, що з тексту резолютивної частини ухвали Печерського районного суду міста Києва від 21 грудня 2017 року у справі №757/75106/17-ц, якою задоволено заяву про забезпечення позову про арешт на всі об`єкти нерухомого і рухомого майна ОСОБА_5 накладено у межах суми позовних вимог у розмірі 3 061 204 грн 77 коп.
У цій судовій справі було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 лише на суму приблизно 2 000 000 грн. Натомість, ОСОБА_1 просив фактично позбавити ОСОБА_2 права власності на квартиру шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу, застосувавши наслідки недійсності правочину, щоб це нерухоме майно повернулося у власність ОСОБА_5 , який є боржником ОСОБА_1 в іншій справі та щоб за рахунок частини цієї квартири стягнути борг.
30 жовтня 2020 року рішенням Солом?янського районного суду міста Києва (справа № 760/16992/19) було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,  ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу недійсним. 
28 квітня 2021 року Київський апеляційний суд залишив апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а рішення Солом?янського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року - без змін.
Також, позивач зазначив, що 17 липня 2019 року його представником була подана до Київської міської прокуратури №7 заява про кримінальне правопорушення передбачене частиною 4 статті 190 КК України щодо ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 
17 липня 2019 року Подільським управлінням поліції ГУ НП у м. Києві було внесено відомості до ЄРДР за ознаками злочину, передбаченого частиною 4 статті 190 КК України.
Пояснив, що під час нотаріального посвідчення договору та державної реєстрації права власності ОСОБА_2 нотаріусом було виконано всі передбачені законодавством вимоги. Зокрема, перевірено нерухоме майно на предмет наявності обтяжень та встановлено їх відсутність, а також встановлено відсутність інших перешкод вчинення правочинів, про що зазначено у пункті 6 договору.
Ріелтори Агентства нерухомості «Благовіст» ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , яка була представлена покупцю, як юрист цього агентства, проводили перевірку квартири щодо обтяжень, арештів, судових спорів та інших обставин, які можуть свідчити про ризикованість придбання квартири, а також були присутні при укладенні договору купівлі-продажу квартири між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Перед укладанням договору купівлі-продажу квартири, ріелтором, юристом та нотаріусом було перевірено квартиру щодо можливих обтяжень та запевнено ОСОБА_2 про відсутність таких. Відповідно, у договорі було зазначено, що квартира не перебуває під арештом, забороною відчуження чи іншим обтяженням.
Позивач вказав, що будучи лікарем, а не юристом, він не міг знати про існування рішень судів щодо обтяжень спірної квартири. Також, він не міг знати і про відсутність у відповідача-1 прав на квартиру, оскільки правомочності продавця на таке відчуження були з`ясовані нотаріусом та підтверджені договором, у дійсності якого він не мав підстав сумніватись та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Зазначено, що Окружним адміністративним судом міста Києва у рішенні від 11 березня 2019 року, що набрало законної сили 18 червня 2019 року після перегляду Шостим апеляційним адміністративним судом встановлено, що державним реєстратором Савченко А.С. при прийнятті рішення від 13 червня 2018 року щодо державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_4 на підставі ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 21 травня 2018 року у справі № 760/5144/18, якою затверджено мирову угоду щодо поділу майна між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , а також визнано право власності останньої на квартиру, протиправно не враховано наявність у спеціальному розділі відомостей про існування обтяження, накладеного на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва від 21 грудня 2017 року, відомості про існування обтяження внесено 27 грудня 2017 року 18:15:37, що було встановлено. Судами першої та апеляційної інстанції не враховано, що саме внаслідок недбалих дій державного реєстратора ОСОБА_9 квартира стала не забороненим та необмеженим у цивільному обороті об`єктом цивільних прав.
Позивач вказав, що з причин, незалежних від нього на момент придбання ним квартири жодних відомостей про її обтяження в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не було, таким чином, він правомірно набув право власності на квартиру у розумінні статті 328 ЦК України.
Також, позивач вказав, що він придбав квартиру за відплатним договором, що підтверджується нотаріальним посвідченням та здійсненням державної реєстрації права. 
Відтак, він є добросовісним набувачем права власності на спірне майно, проте його право власності було оспорено через визнання договору недійсним.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 21 січня 2025 року задоволено позов ОСОБА_2 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 11 350 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_2 не міг знати про існування рішень судів щодо обтяжень квартири та про відсутність у ОСОБА_3 прав на квартиру, оскільки правомочності продавця на таке відчуження були з`ясовані нотаріусом і підтверджені договором, у дійсності якого він не мав підстав сумніватись та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тому ОСОБА_2 не позбавлений судового захисту в межах правового інституту добросовісного набувача.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Шпортило Я.І. подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 21 січня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції всупереч закону та висновків Верховного Суду щодо застосування норм чинного законодавства, задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 про захист права власності, яке у нього в силу закону відсутнє.
Вказує, що на момент пред`явлення позову ОСОБА_2 не був власником квартири, оскільки правочин щодо набуття у власність нерухомого майна визнаний недійсним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року у справі № 760/16992/19, що залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 квітня 2021 року та постановою Верховного Суду від 22 серпня 2022 року.
Таким чином, у ОСОБА_2 відсутні правомочності на квартиру, оскільки спір, пов`язаний з набуття ним права власності остаточно вирішений.
Тому позовна вимога про визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру з підстав того, що є добросовісним набувачем, не підлягає задоволенню.
Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 міг знати про те, що ОСОБА_3 не мав права відчужувати квартиру, що підтверджено матеріалами справи та показами свідка ОСОБА_10 .
По-перше, у межах справи № 760/16992/19 досліджувалися факти та обставини, якими ОСОБА_2 обґрунтовує позовні вимоги у справі № 760/14055/21, в тому числі, в частині добросовісного набуття квартири.
Так, суди першої та апеляційної інстанції під час розгляду справи № 760/16992/19 дійшли одного висновку, що обмеження щодо квартири існували у державному реєстрі з 29 листопада 2018 року, тобто, були наявні на момент укладення оспорюваного договору станом на 05 травня 2019 року. Проявляючи розумну обачність, ОСОБА_2 міг виявити зазначені обмеження до укладання договору купівлі-продажу, оскільки дані державного реєстру речових прав є відкритими.
Під час допиту ОСОБА_10 , як свідка, останній повідомив, що позивач був обізнаний про обставини та підстави набуття права власності на квартиру ОСОБА_5 , що фактично була спільним майном подружжя з ОСОБА_4 . Також, позивач був обізнаний, що ОСОБА_4 набула її у власність на підставі мирової угоди при розлученні. А ОСОБА_11 отримав її у власність на підставі договору дарування.
Вказує, що якщо ОСОБА_3 набув квартиру в дар, і вона є його особистою власністю, а попередній власник ОСОБА_4 набула квартиру на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21 травня 2018 року у справі № 760/5144/18, то для чого ОСОБА_2 просив та отримав від ОСОБА_5 заяву (нотаріально посвідчену), що останній не має ніяких претензій майнового характеру щодо цієї квартири.
За таких обставин позивач ( ОСОБА_2 ) мав інформацію про наявність спору щодо квартири і наявності судового спору у справі № 760/5144/18.
Зазначає, що ОСОБА_2 на момент набуття квартири знав, що ухвала Солом`янського районного суду міста Києва від 21 травня 2018 року у справі № 760/5144/18, що була підставою для набуття ОСОБА_4 права власності на неї, скасована постановою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року.
Зі змісту постанови Київського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року у справі № 760/5144/18, яка була оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень, вбачається, що вибуття квартири із власності ОСОБА_5 безпосередньо порушують права ОСОБА_1 .

Це свідчить, що ОСОБА_2 також знав, що ОСОБА_11 не набув у встановленому законом порядку від ОСОБА_4 права власності на квартиру.
Поряд з цим необхідно врахувати, що інформація про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, що міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, є відкритою та загальнодоступною.
У ОСОБА_2 не було об`єктивних перешкод у отриманні інформації про підстави набуття права власності всіма попередніми власниками нерухомості. До того ж аналізуючи пояснення свідка, можна дійти висновку, що позивач мав сумніви у правомірності набуття права власності на квартиру ОСОБА_11 .
У позивача також була можливість перевірити чинність ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 21 травня 2018 року у справі № 760/5144/18, як одного з правовстановлюючих документів.
При цьому, в Єдиному державному реєстрі судових рішень на момент вчинення оспорюваного правочину були опубліковані наступні судові рішення:
постанова Київського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року, якою скасовано ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 21 травня 2018 року у справі № 760/5144/18 про визнання права власності на квартиру за ОСОБА_4 ;
постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 березня 2019 року у справі № 826/13632/18 (скасовано запис про право власності за ОСОБА_4 );
рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 01 березня 2019 року у справі №760/32257/18 (визнано недійсним договір дарування, укладений 19 червня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Савельєвим А.Ю., та зареєстрований в реєстрі за № 1284).
Дійсно, в Єдиному державному реєстрі судових рішень немає даних про сторін справи, однак таку інформацію можна отримати з сайту «https://court.gov.ua/fair/».
Слід врахувати, що від імені продавця ( ОСОБА_3 ) оспорюваний договір підписала ОСОБА_4 , яка і подарувала квартиру ОСОБА_3 , що повинно було також насторожити ОСОБА_2 . Оскільки, незрозуміло чому ОСОБА_4 набувши квартиру у власність одразу її подарувала, а потім фактично продала її від імені батька ( ОСОБА_3 ).
Особливо необхідно звернути увагу на ціну квартири за якою здійснено відчуження (близько 1 000 000 грн), яка у 5-ть разів нижча від ринкової, що сам визнає ОСОБА_2 .
Отже, позивач діяв необачливо та нерозумно при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 06 травня 2019 року, який посвідчено приватним нотаріусом КМНО Малим О.С. та зареєстрований у реєстрі за № 655.
Представник третьої особи апелянта - адвокат Шпротило Я.І. у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги.
Представник позивача - адвокат Ореховський М.Л. у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Виходячи з положень статті 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т. ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні, а з огляду на положення статті 372 ЦПК України явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.
Зважаючи на вимоги частини 9 статті 128, частини 5 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Колегія апеляційного суду, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про таке.
06 травня 2019 року між ОСОБА_3 (відповідач-1) та ОСОБА_2 (позивач) було укладено договір купівлі-продажу квартири, яка складається з 2 (двох) кімнат загальною площею 127,1 кв.м., житловою площею 36,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 (надалі по тексту - квартира), який посвідчено приватним нотаріусом КМНО Малим О.С., що зареєстрований в реєстрі за № 655.
У пункті 2 договору зазначено, що квартира АДРЕСА_3 належить продавцю ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Савельєвим А. Ю. від 19 червня 2018 року за реєстровим № 1284, право власності зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19 червня 2018 року, номер запису про право власності: 26683104, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 119971980000.
Пунктом 6 договору встановлено, що «відсутність заборони відчуження або арешту щодо предмету цього договору та відсутність обтяження цього нерухомого майна іпотекою перевірено та підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 06 травня 2019 року».
Продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 1 023 000 грн (пункт 4 договору).
19 червня 2018 року укладено договір дарування між ОСОБА_3 (відповідач-1) та ОСОБА_4 (відповідач-2), яка в подальшому представляла інтереси відповідача-2 при укладенні договору купівлі-продажу квартири з позивачем 06 травня 2019 року.
13 червня 2018 року на підставі ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 21 травня 2018 року у справі № 760/5144/18, якою затверджено мирову угоду щодо поділу майна між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 остання набула право власності на квартиру.
Постановою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 21 травня 2018 року скасовано. Цією постановою встановлено, що затвердження мирової угоди здійснено з порушенням інтересів ОСОБА_1 як кредитора ОСОБА_5 . 
Оскільки ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 21 грудня 2017 року у справі № 757/75106/17-ц задоволено заяву про забезпечення позову та накладено арешт на всі об`єкти нерухомого і рухомого майна ОСОБА_5 у межах суми позовних вимог у розмірі 3 061 204 грн 77 коп. У цій судовій справі було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 на суму приблизно 2 000 000 грн.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 01 березня 2019 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року, договір дарування від 19 червня 2018 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , визнано недійсним.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 березня 2019 року, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2019 року, визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора від 13 червня 2018 року № 41593791 щодо державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_4 на підставі ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 21 травня 2018 року.
30 жовтня 2020 року рішенням Солом`янського районного суду міста Києва (справа № 760/16992/19) задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Зазначене рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року залишено у силі судами апеляційної та касаційної інстанції.
Позивач звернувся з позовом про визнання права власності на квартиру як добросовісний набувач та обґрунтовує позовні вимоги положеннями статей 330 та 388 ЦК України, вказуючи, що придбав квартиру за відплатним договором, що підтверджується нотаріальним посвідченням та здійсненням державної реєстрації права, є добросовісним набувачем, проте його право власності було оспорене через визнання договору недійсним, а відтак він звернувся до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно.

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
У статті 41 Конституції України також закріплено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. 
Згідно зі статтею 316 цього Кодексу правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. 
За правилами статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права, яке за пунктами 5, 6 статті 3 ЦК України забезпечується, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, а саме судового захисту цивільного права та інтересу, а також справедливості, добросовісності та розумності.
З матеріалів справи встановлено, що позивач першочергово набув квартиру у власність на підставі правочину, який в подальшому був визнаний недійсним. На теперішній час позивач володіє та користується квартирою, про що надав докази, зокрема докази оплати за комунальні послуги, що сторонами не заперечувалося.
Загальні правила щодо правових наслідків недійсності правочинів сформульовані у статті 216 ЦК України, відповідно до якої, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Разом з тим, відповідно до частини 3 статті 216 ЦК України встановлено, що правові наслідки, передбачені частинами 1 та 2 цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. 
Відповідно до статті 330 ЦК України вбачається, що правочин, який визнаний недійсний з тих підстав, що відчужував не мав права відчужувати, може мати правовим наслідком захист права добросовісного набувача, за наявності умов, визначених статтею 388 ЦК України. 
Таким чином, згідно з нормами цивільного законодавства за наслідкам недійсного правочину застосовується взаємна реституція (повернення/ витребування), якщо одна із сторін не заперечує проти витребування майна у добросовісного набувача. Наявність правомочностей добросовісного набувача встановлюється судом. При цьому право добросовісного набувача також підлягають захисту.
Для захисту своїх майнових інтересів власник або суб`єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди з відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику.
Проте застосування реституції почергово до усіх правочинів відчуження майна іншим особам в результаті позбавить добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у статті 388 ЦК України, що є неприпустимим. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 712/15369/12 від 03 квітня 2019 року.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 звертався до Солом`янського районного суду міста Києва з позовною заявою до ОСОБА_2 треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна у добросовісного набувача та скасування права власності.
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 01 грудня 2022 року у справі № 760/23374/21 позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про витребування майна у добросовісного набувача та скасування права власності - повернуто позивачу, вказана ухвала оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 15 грудня 2022 року.
Таким чином, ОСОБА_5 самостійно визначив ОСОБА_2 як добросовісного набувача.
Нормами статті 330 ЦК України, яка міститься у Главі 24 «Набуття права власності» ЦК України передбачена концепція добросовісного набувача для того, щоб захистити право власності, незалежно від способу, яким його намагаються припинити.
Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.
Відповідно до частини 1 статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 
1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 
2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Відповідно до пункту 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» встановлено, що, набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Судом встановлено, що перед укладанням договору купівлі-продажу квартири від 06 травня 2019 року приватним нотаріусом КМНО Малим О.С. було перевірено квартиру щодо можливих обтяжень та за відсутності таких договір купівлі-продажу було посвідчено. 
Відповідно, у договорі купівлі-продажу квартири від 06 травня 2019 року було зазначено, що квартира не перебуває під арештом, забороною відчуження чи іншим обтяженням.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 виклала свою правову позицію щодо вправа добросовісного набувача покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Тому за відсутності у цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16).

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не міг знати про існування рішень судів щодо обтяжень квартири, і про відсутність у відповідача-1 прав на квартиру з огляду на таке.
Правомочності продавця на таке відчуження були з`ясовані приватним нотаріусом КМНО Малим О.С. і підтверджені договором, у дійсності якого він не мав підстав сумніватись та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Під час відчуження квартири були присутні ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , причому останній надав нотаріально посвідчену заяву від 06 травня 2019 року про відсутність претензій щодо відчуження майна. Вказаною заявою також підтверджується позиція, що майно не було викрадене, загублене чи вибуло з володіння ОСОБА_5 та ОСОБА_4 поза їх волею. У свою чергу ОСОБА_4 діяла як представник ОСОБА_3 на підставі довіреності. Отже, апеляційним судом відхиляються доводи апелянта про те, що ОСОБА_2 повинен був знати про те, що ОСОБА_3 чи ОСОБА_4 не мали права відчужувати квартиру.
Позивачем було укладено договір про надання консультаційних послуг № 402036 від 20 квітня 2019 року з ТОВ «Благовіст» Шевченківське», предметом якого було надання виконавцем за завданням замовника відповідно до умов цього договору кваліфіковані консультації, що відносяться до ринку нерухомості у місті Києві.
Як пояснив у судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 , останній, будучи лікарем та не маючи будь-яких знань у сфері нерухомості, при укладенні договору купівлі-продажу добросовісно сподівався, що ТОВ «Благовіст» Шевченківське» здійснить усі дії для виконання вимог закону при укладенні договору купівлі-продажу, спірної квартири.
Таким чином, позивачем здійснено усі дії, з точки зору обачного спостерігача, які б свідчили про намір законно укласти договір купівлі-продажу квартири.
Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта про те, що позивач ОСОБА_2 мав змогу перевірити наявність спорів та рішень з цього приводу по спірній квартирі шляхом огляду Єдиного державного реєстру судових рішень, оскільки вказане не ґрунтується на вимогах закону.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач ОСОБА_2 не знав і не міг знати, що ОСОБА_3 чи ОСОБА_4 не мали права відчужувати квартиру додатково підтверджується тим, що ОСОБА_2 вживав заходів до відновлення своїх прав, зокрема, вбачаючи ознаки злочину в діях ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , звернувся до Подільського управління поліції ГУ НП у м. Києві, де було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (кримінальне провадження №42019101070000210) за ознаками злочину, передбаченого частиною 4 статті 190 КК України.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, який оцінивши надані позивачем докази, а саме: договір поставки товару №1832512450 від 18 червня 2019 року, додаток №1 до договору №1832512450 від 18 червня 2019 року, акт прийому-передачі виконаних робіт, квитанцією №3035 до прибуткового касового ордера від 18 червня 2019 року, договір від 19 червня 2019 року, накладну №5124 від 29 травня 2019 року, дійшов обґрунтованого висновку про добросовісність дій і намірів позивача ОСОБА_2 , який проживає у спірній квартирі та здійснював у ній ремонт.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що питання про захист права ОСОБА_2 як добросовісного набувача вирішено Верховним Судом у справі №760/16992/19, то апеляційним судом враховане таке.
Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).
Як вбачається з постанови Верховного Суду у справі №760/16992/19 Верховний Суд у цій справі питання про захист права ОСОБА_2 як добросовісного набувача не вирішував та не перевіряв правильність застосування норм матеріального права, що стосуються гарантій добросовісного набувача, зокрема статей 330 та 388 ЦК України.
Таким чином, позивач ОСОБА_2 не позбавлений права на судовий захист у межах правового інституту добросовісного набувача у справі, що переглядається в апеляційному порядку.

Апеляційний суд враховує, що добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19), пункт 46.1 постанови від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)). 
Згідно з наданих позивачем відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право позивача ОСОБА_2 на квартиру було зареєстроване, що не оспорювалися іншими сторонами. 
Згідно із частиною 1 статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Положеннями статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» однією із загальних засад державної реєстрації прав є гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.
Державна реєстрація покликана забезпечити охорону та захист прав та законних інтересів власників, користувачів нерухомого майна шляхом створення додаткових гарантій для них.

Європейський суд з прав людини, у рішенні від 20 січня 2012 року «Рисовський проти України» (заява №29979/04) зазначив, що ризик будь-якої помилки державного органу, повинен покладатись на саму державу та її органи. Так, розглядаючи цю справу, Європейський суд зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин», яка породжує у громадян впевненість у тому, що їх існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, тому саме на державний орган покладається обов`язок виправити свої помилки.
Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).
За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, зокрема, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року (надалі по тексту - Конвенція) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Водночас визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісного набувача набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності. Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 виснувала про важливе значення належної перевірки обставин, які свідчать про добросовісність або недобросовісність набувача як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна як такого, що може вважатися відповідним нормам справедливого судового розгляду згідно зі статтею 6 Конвенції.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц також зазначила, що суди, розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

Підсумовуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість вимог позивача та визнання за ним права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_3 .
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.
Підстави для скасування рішення суду першої інстанції у суду апеляційної інстанції відсутні.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки, судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Додатковим рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 11 липня 2025 року заяву задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн. В іншій частині заяви відмовлено.

Не погоджуючись з додатковим рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Шпортило Я.І. подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 липня 2025 року в частині відмови у стягненні з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на правову (правничу) допомогу у сумі 10 000 грн та у цій частині ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову (правничу) допомогу у розмірі 10 000 грн.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що заявлена до відшкодування сума витрат на правову (правничу) допомогу у розмірі 25 000 не відповідає реальності та розумності їх розміру.
Вказує, що провадження у справі № 760/14055/21 було відкрито ще 18 червня 2021 року. Розгляд справи тривав понад 3 роки. Без жодного мотивування суд першої інстанції не врахував значний обсяг дій, які вчинив представник ОСОБА_1 в межах послуг з правової (правничої) допомоги.
Вказує, що заявлені витрати ОСОБА_1 на правову допомогу становлять лише 0,32 % від ціни позову. Суд не врахував, що заперечення ОСОБА_12 щодо заяви про стягнення витрат на правову допомогу не були пов`язані із завищеними витратами на правову допомогу. ОСОБА_2 не надав жодного доказу на підтвердження неспівмірності витрат.

Колегія апеляційного суду, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, встановила таке.
В провадженні Солом`янського районного суду міста Києва перебувала справа № 760/14055/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_1 , приватний нотаріус КМНО Малий О.С., про визнання права власності на нерухоме майно.
До закінчення судових дебатів представник третьої особи ОСОБА_1 - ОСОБА_13 заявив про намір подання доказів понесених судових витрат третьою особою на правничу допомогу.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 21 січня 2025 року задоволено позов ОСОБА_2 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 11 350 грн.
До суду надійшла заява представника третьої особи ОСОБА_1 - адвоката Шпортила Я.І. про ухвалення додаткового рішення, де вказано про те, що судом не було вирішено питання щодо стягнення витрат на правову (правничу) допомогу на користь ОСОБА_1 , оскільки ним не було надано всіх доказів щодо розміру витрат на правову допомогу. Водночас, представник ОСОБА_1 - адвокат Шпортило Я.І. у судових засіданнях наголошував на тому, що протягом п`яти днів з дати винесення рішення відповідні докази будуть надані про це також зазначено в першій заяві по суті спору. ОСОБА_1 фактично поніс витрати на правову (правничу) допомогу у сумі 25 000 грн, що повністю відповідає попередньому (орієнтовному) розрахунку суми судових витрат. У зв`язку з вищевикладеним, просить задовольнити заяву та винести додаткове рішення.
07 лютого 2025 року до суду від представника позивача надійшли заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення, де зазначено, що судом було вирішено питання про судові витрати. Також зазначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи. Як вбачається з тексту резолютивної частини рішення Солом?янського районного суду міста Києва від 23 січня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено. Натомість, всупереч вимогам статті 141 ЦПК України третя особа просить суд стягнути з ОСОБА_2 (позов якого було задоволено) на користь ОСОБА_1 витрати на правову (правничу) допомогу у розмірі 25 000 грн. Відтак вимога про стягнення з позивача ОСОБА_2 витрат на правову (правничу) допомогу третьої особи у розмірі 25 000 грн є незаконною.

Додатковим рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 11 липня 2025 року заяву задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн. В іншій частині заяви відмовлено.
Як вбачається з матеріалів справи, 27 липня 2021 року до суду від представника ОСОБА_1 - адвоката Шпортила Я.І. надійшли пояснення, де зазначено, що доводи позивача є безпідставними та такими, що не містять жодного нормативно-правового обґрунтування. Представник третьої особи, зазначив, що ОСОБА_2 обрав неправильний спосіб захисту своїх прав та інтересів, оскільки правовстановлюючий документ, на підставі якого останній незаконно набув право власності, скасовано, а відновлення дії скасованого документу шляхом подання окремого позову законодавством не передбачено. Отже, відновити свої права ОСОБА_2 може у порядку статті 216 ЦК України, а не шляхом подання позову про визнання права власності на квартиру. Враховуючи вищевикладене, представник ОСОБА_1 - адвокат Шпортило Я.І. просив відмовити повністю у задоволенні позову.
У судовому засіданні Солом`янського районного суду міста Києва 21 січня 2025 рокупредставник ОСОБА_1 - адвокат Шпортило Я.І. просив відмовити у задоволенні позову.
Відповідно до частини 12 статті 141 ЦПК України судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.
З огляду положення частини 12 статті 141 ЦПК України, у суду першої інстанції взагалі були відсутні підстави для стягнення з позивача, позов якого задоволено повністю, на користь третьої особи, яка заперечувала заявлені позовні вимоги, - судових витрат.

З огляду на те, що позивачем ОСОБА_2 вказане додаткове судове рішення в апеляційному порядку не оскаржується, у апеляційного суду відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги представника третьої особи ОСОБА_1 - адвоката Шпортила Я.І.,скасування додаткового рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 липня 2025 року та стягнення з позивача ОСОБА_2 , позов якого задоволено повністю,  на користь третьої особи ОСОБА_1 , який заперечував заявлені позовні вимоги, - судових витрат у більшому розмірі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.
Підстави для скасування рішення суду першої інстанції у суду апеляційної інстанції відсутні.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Шпортила Ярослава Івановича залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 21 січня 2025 року залишити без змін.
Додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Дата складення повного судового рішення 23 червня 2026 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська