ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

04 червня 2026 року	Справа №160/5097/26 	
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді Горбалінського В.В. 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Міністерство оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

04.03.2026 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 через Міністерство оборони України, в якій позивач просить:
- визнати протиправними дії (бездіяльність) Військової частини НОМЕР_2 щодо відмови в прийнятті рішення про звільнення ОСОБА_1 з лав Збройних Сил України на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 та абз.6 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» згідно з поданим рапортом від 31.07.2025 року;
- визнати правомірними причини, підстави звільнення ОСОБА_1 з військової служби, згідно з поданим 31.07.2025 року рапортом на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 та абз.6 пункту 3 частини 12 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 розглянути рапорт від 31.07.2025 року ОСОБА_1 по суті та прийняти рішення про звільнення/незвільнення з лав Збройних Сил України ОСОБА_1 на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 та абз.6 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». 
09.03.2026 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та запропоновано позивачу надати до суду уточнену позовну заяву, яка буде відповідати вимогам статті 160 КАС України в частині зазначення РНОКПП представника позивача та в якій вірно визначити суб`єктний склад сторін (для суду та для сторін, що будуть брати у участь у справі).
23.03.2026 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із уточненою позовною заявою, поданою до Військової частини НОМЕР_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Міністерство оборони України, в якій просить:
- визнати протиправними дії (бездіяльність) Військової частини НОМЕР_2 щодо відмови в прийнятті рішення про звільнення ОСОБА_1 з лав Збройних Сил України на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 та абз.6 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» згідно з поданим рапортом від 31.07.2025 року;
- визнати правомірними причини, підстави звільнення ОСОБА_1 з військової служби, згідно з поданим 31.07.2025 року рапортом на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 та абз.6 пункту 3 частини 12 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 розглянути рапорт від 31.07.2025 року ОСОБА_1 по суті та прийняти рішення про звільнення/незвільнення з лав Збройних Сил України ОСОБА_1 на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 та абз.6 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач 31.07.2025 року звернулася до безпосереднього командира з рапортом про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, однак відповіді не на вказаний рапорт не надійшло. В подальшому 31.07.2025 року позивач звернулась до командування Військової частини НОМЕР_2 через Міністерство оборони України із рапортом про звільнення з військової служби, проте відповіді на вказаний рапорт також не надано. У зв`язку з чим позивач звертається до суду з даною позовною заявою. 
27.03.2026 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
03.04.2026 року Міністерство оборони України звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із поясненнями.
В даних поясненнях третя особа зазначила, що прийняття рішення про звільнення позивача з військової належить до повноважень командира військової частини, а не Міністерства оборони України.
10.04.2026 року Військова частина НОМЕР_2 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із відзивом на позовну заяву.
В обґрунтування відзиву зазначено, що станом на дату звернення до суду у документах військової частини відсутній зареєстрований рапорт позивача про звільнення, що підтверджується довідкою про відсутність реєстрації рапорту позивача в журналі реєстрації внутрішніх документів від 08.04.2026 року №1406. Також відповідач зауважив, що відповідно наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 02.08.2025 року №230 позивач вважається такою, що 02.08.2025 року самовільно залишила місце служби. У зв`язку з чим відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог. 
Дослідивши повно і всебічно письмові докази, які містяться в матеріалах справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, відзив на позовну заяву та пояснення третьої особи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Згідно військового квитка серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 .
На підставі наказу №230 від 02.08.2025 року Військової частини НОМЕР_2 солдат ОСОБА_1 , кухар господарчого відділення взводу матеріального забезпечення 1 самохідного артилерійського дивізіону Військової частини НОМЕР_2 , вважається такою, що 02.08.2025 року самовільно залишила місце служби.
31.07.2025 року ОСОБА_1 на адресу Міністерства оборони України направила рапорт на ім`я командира Військової частини НОМЕР_2 про звільнення з військової служби відповідно до пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». 
Міністерство оборони України розглянуло рапорт ОСОБА_1 та повідомило, що ОСОБА_1 необхідно звернутися із рапортом про звільнення з військової служби до свого командира відповідно до Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, затверджений наказом Міністерства оборони України №531 від 06.08.2024 року.
Непогоджуючись із незвільненням з військової служби, позивач звернулась до суду з даною позовною заявою. 
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Згідно п.233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджене указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008 в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:
підстави звільнення з військової служби;
думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;
районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Порядок організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, затверджений наказом Міністерства оборони України №531 від 06.08.2024 року, (далі – Порядок №531), визначає механізм оформлення, подання, реєстрації, розгляду, прийняття та повідомлення рішення за результатами розгляду рапортів військовослужбовців у Міністерстві оборони України (далі - Міноборони), Збройних Силах України (далі - Збройні Сили) та Державній спеціальній службі транспорту.
Відповідно до п.2 розділу І Порядку №531 з питань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, а також особистих питань військовослужбовець звертається з рапортом до безпосереднього командира (начальника), а у разі якщо він не може вирішити порушені у рапорті питання,- до наступного прямого командира (начальника).
Згідно п.1 розділу ІІ Порядку №531 рапорти подаються в усній та письмовій (паперовій або електронній) формах. Військовослужбовець має право усно рапортувати за допомогою технічних засобів комунікації.
Відповідно до п.2, 3, 7, 8, 9 розділу ІІІ Порядку №531 командири (начальники) надають відповідь на паперовий рапорт військовослужбовця шляхом накладення резолюції.
Резолюція повинна містити відомості, визначені у додатку 1 до цього Порядку
Непогодження рапорту безпосереднім та/або прямими командирами (начальниками) не перешкоджає подальшому руху рапорту для його розгляду командиром (начальником) або іншою посадовою особою, яка уповноважена приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, та прийняття рішення по суті рапорту. Особливості розгляду рапортів, поданих в електронній формі, врегульовано розділом IV цього Порядку.
Відмова у задоволенні рапорту має бути вмотивованою.
Забороняється:
1) встановлювати будь-які інші вимоги щодо форми та змісту паперового рапорту, що не передбачені цим Порядком, у тому числі стосовно:
подання рапортів з окремих питань виключно написаними власноруч або друкованим способом;
недотримання вимог щодо розміру полів, відступів, шрифтів, кольору чорнила чи друку, розміру та якості паперу тощо, які не передбачені цим Порядком;
наявності граматичних, синтаксичних чи інших помилок, які не впливають на суть рапорту;
2) відмовляти у розгляді рапорту у разі відсутності доданих документів або інформації, які є або повинні бути в наявності у розпорядженні командира (начальника), створюються/формуються/видаються самим підрозділом та/або можуть бути витребувані підрозділом в іншого підрозділу та/або відповідного закладу охорони здоров`я тощо;
3) вимагати від військовослужбовця попереднього усного погодження паперового або електронного рапорту із безпосереднім або прямим командиром (начальником) перед його фактичним поданням відповідно до положень цього Порядку;
4) відмовляти у прийнятті (реєстрації) власноруч написаних рапортів військовослужбовців.
Початок перебігу строку розгляду паперового рапорту розпочинається із часу подання рапорту, а не часу його реєстрації в службі діловодства.
Часом подання паперового рапорту є дата передачі рапорту на погодження безпосередньому командиру (начальнику) військовослужбовця, а у разі відмови в розгляді рапорту безпосереднім командиром (начальником) - дата передачі рапорту прямому командиру (начальнику), з урахуванням вимог пункту 1 цього розділу.
У разі направлення рапорту засобами поштового зв`язку часом подання рапорту є дата надходження рапорту до поштового відділення за місцем знаходження відповідного підрозділу.
Розгляд паперового рапорту військовослужбовця всіма його прямими командирами (начальниками) здійснюється:
1) невідкладно, але не пізніше ніж за 48 годин із часу подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які стосуються військової дисципліни, обов`язків особового складу під час виконання бойових наказів (розпоряджень), збереження життя та здоров`я особового складу, відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин;
2) у строк не більше 14 днів із дня подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які не відносяться до питань, визначених підпунктом 1 цього пункту.
Відповідно до статті 14 Статут внутрішньої служби Збройних Сил України із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Як встановлено судом та не заперечується сторонами, позивач направила свій рапорт на адресу Міністерства оборони України. 
Таким чином позивач із рапортом про звільнення з військової служби звернулась не до безпосереднього командира та не до наступного прямого командира, а отже позивачем не дотримано порядку подання рапорту, визначеного у п.2 розділу І Порядку №531.
При цьому Міністерство оборони України у відповіді на вказаний рапорт роз`яснило позивачу процедуру звернення із рапортом про звільнення з військової служби до безпосереднього командира. 
В свою чергу з довідки за №1406 від 08.04.2026 року Військової частини НОМЕР_2 судом встановлено, що в журналі реєстрації внутрішніх документів зареєстрованого за зведеною номенклатурою справ Військової частини НОМЕР_2 на 2025 рік №73, запис про реєстрацію рапорту на звільнення солдата ОСОБА_1 відсутній.
Таким чином до суду не надано доказів звернення позивача до командира Військової частини НОМЕР_2 із рапортом про звільнення з військової служби. 
Оскільки фактично відсутні докази звернення позивача до командира Військової частини НОМЕР_2 із рапортом про звільнення з військової служби суд доходить висновку, що відповідачем не було допущено протиправних дій щодо відмови в прийнятті рішення про звільнення ОСОБА_1 з лав Збройних Сил України на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 та абз.6 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» згідно з поданим рапортом від 31.07.2025 року.
Таким чином вказана позовна вимога є безпідставною та задоволенню не підлягає.
В свою чергу, оскільки відсутні підстави для задоволення основної позовної вимоги, суд доходить висновку про відсутність підстав для зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 розглянути рапорт від 31.07.2025 року ОСОБА_1 по суті та прийняти рішення про звільнення/незвільнення з лав Збройних Сил України ОСОБА_1 на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 та абз.6 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». 
Щодо позовної вимоги про визнання правомірними причини, підстави звільнення ОСОБА_1 з військової служби, згідно з поданим 31.07.2025 року рапортом на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 та абз.6 пункту 3 частини 12 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», суд зазначає наступне.
Згідно з Рекомендацією №R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. 
Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.
Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Водночас, згідно з пунктом четвертим частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.
Суд зауважує, що до повноважень суду не відноситься визнання правомірності причин або підстав для звільнення з військової служби в контексті вказаних правовідносин. 
Таким чином суд доходить висновку, що вказана вимога є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.
Відповідно до ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, проаналізувавши чинне законодавство України, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Міністерство оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Керуючись ст.2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Міністерство оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Горбалінський