ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

07 травня 2026 року
м. Київ

справа № 757/27330/20-ц
провадження № 61-7601св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:
позивач - Печерська районна в місті Києві державна адміністрація,
відповідач - ОСОБА_1 ,
треті особи - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва», Департамент комунальної власності м. Києва,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року у складі судді Новака Р. В. та постанову Київського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року у складі колегії суддів Болотова Є. В., Кулікової С. В., Музичко С. Г., 

ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог

У липні 2020 року Печерська районна в місті Києві державна адміністрація (далі - Печерська РДА) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» (далі - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва»), Департамент комунальної власності м. Києва, про витребування майна.
Позов обґрунтовано тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 з нежитловими приміщеннями відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 грудня 2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» із змінами (пункт 48 «Житлове господарство»), як майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, переданий до сфери управління Печерської РДА. 

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 12 вересня 2012 року № 1605 «Про безоплатне прийняття відомчого житлового фонду, службового житла, зовнішніх інженерних мереж ПАТ «ХК «Київміськбуд» до комунальної власності територіальної громади міста Києва» згідно з переліком відомчого житлового фонду, що приймається до комунальної власності територіальної громади міста Києва та передається до сфери управління районних у місті Києві державних адміністрацій, Печерській РДА передано нежитлове приміщення загальною площею 2 342,4 кв. м. у будинку АДРЕСА_1 ).

Зазначений будинок на підставі розпорядження Печерської РДА від 20 вересня 2013 року № 509 «Про перезакріплення майна, що перебуває в комунальній власності територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації» перебуває на балансовому утриманні КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва»» та знаходиться на обслуговуванні в житлово-експлуатаційній дільниці «Печерська брама». 

3 інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12 червня 2020 року позивач дізнався, що нежитлове приміщення загальною площею 49,3 кв. м у будинку АДРЕСА_1 , будівля літера «А» перебуває в приватній власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, електронних торгів, виданого 06 червня 2018 року, серія та номер 893, видавник: Зубкова О. Є., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, що свідчить про перебування спірного майна в іпотеці. 

Печерська РДА звернулася з листом від 13 жовтня 2017 року № 105/01-2471/B-10 до Департаменту комунальної власності м. Києва щодо надання інформації щодо видачі свідоцтва про право власності: серія та номер НОМЕР_1 ), виданого 23 березня 2005 року на ім`я ОСОБА_2 на нежитлові приміщення площею 49, 3 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . Листом від 21 листопада 2017 року № 062/02/08-11183 Департамент комунальної власності м. Києва повідомив, що Департамент, який є правонаступником Головного управління комунальної власності міста Києва, свідоцтво про право власності за вказаними реквізитами не видавав. 

Відповідно до листа Київської місцевої прокуратури № 6 від 09 вересня 2019 року № 48-256вих-19 повідомлено, що місцевою прокуратурою ведеться процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 42017101060000140 від 10 липня 2017 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 Кримінального кодексу України. Під час судового слідства встановлено, що невстановлені особи шахрайським шляхом з використанням підроблених документів заволоділи, зокрема, приміщенням загальною площею 49,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 (згідно з планом БТІ літера «А»), місто Київ. 

Позивач вважає, що приміщення площею 49,3 м в будинку АДРЕСА_1 ) вибуло з володіння Київської міської ради як власника та Печерської РДА як органу, якому це майно передане до сфери управління, незаконно та без відповідної на те волі. 

Печерська РДА просила суд витребувати з володіння ОСОБА_1 нежитлове приміщення площею 49,3 кв. м у буд. АДРЕСА_1 ) на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Печерський районний суд міста Києва рішенням від 26 липня 2023 року позов задовольнив.

Витребував нежитлове приміщення будівлю (літера «А»), загальною площею 49,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 з володіння ОСОБА_1 та повернув територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь Печерської районної в місті Києві державної адміністрації судовий збір у розмірі 2 102,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірне нерухоме майно незаконно вибуло з володіння Печерської РДА як органу, якому зазначене майно передане до сфери управління. Отже, нежитлове приміщення будівля (літера А), загальною площею 49,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , підлягає витребуванню з незаконного володіння.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Київський апеляційний суд постановою від 17 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року залишив без змін.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що відповідно до розпорядження Печерської РДА від 20 вересня 2013 року № 509 «Про перезакріплення майна, що перебуває в комунальній власності територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації», спірне нежитлове приміщення перебуває на балансовому утриманні КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» та знаходиться на обслуговуванні в житлово-експлуатаційній дільниці «Печерська брама». З урахуванням того, що свідоцтво про право власності на спірне майно на ім`я ОСОБА_2 , від якого шляхом передавання цього майна в іпотеку набуто право власності відповідачем, не видавалося, приватизація вказаного нежитлового приміщення не здійснювалася. Тому апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що спірне нежитлове приміщення вибуло із володіння позивача поза його волею.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її узагальнені доводи

22 травня 2024 року ОСОБА_1 через систему «Електронний Суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року у цій справі, уточнивши вимоги якої, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

АРГУМЕНТИ СТОРІН
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заявник посилається на:
- пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме:
щодо застосування статей 203, 215 ЦК України, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/856/17, від 31 липня 2019 року у справі № 910/8302/18, постановах Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 910/8052/17, 24 травня 2018 року у справі № 922/3537/17, від 29 серпня 2019 року у справі № 212/12256/14-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 925/796/18;
щодо застосування Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5 (далі - Порядок № 2831/5), викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-ц, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17, у постановах Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 910/28435/15, від 30 травня 2018 року у справі № 906/278/17, від 10 березня 2020 року у справі № 927/1184/17.

Також заявник посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України (суд не дослідив зібрані у справі докази). Вказує, що спірне майно не може бути в нього витребувано, оскільки було придбане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. 

Крім того, заявник вказує про пропуск позивачем позовної давності, однак суди не надали цьому належної правової оцінки.

Доводи відзиву на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу Печерська РДА вказує на законність і обґрунтованість судових рішень, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду залишити без змін.

Провадження в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 15 жовтня 2024 року колегією у складі Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження, витребував матеріали цивільної справи із суду першої інстанції, надав строк для подання відзиву на касаційні скарги.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 березня 2026 року визначено колегію суддів для розгляду цієї справи у такому складі: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), судді, які входять до складу колегії: Осіян О. М., Сакара Н. Ю.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що житловий будинок АДРЕСА_1 ) з нежитловими приміщеннями відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 грудня 2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» із змінами (пункт 48 «Житлове господарство»), як майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, переданий до сфери управління Печерської РДА. 

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 12 вересня 2012 року № 1605 «Про безоплатне прийняття відомчого житлового фонду, службового житла, зовнішніх інженерних мереж ПАТ «ХК «Київміськбуд» до комунальної власності територіальної громади міста Києва» згідно з переліком відомчого житлового фонду, що приймається до комунальної власності територіальної громади міста Києва та передається до сфери управління районних у місті Києві державних адміністрацій, Печерській РДА передано нежитлове приміщення загальною площею 2 342,4 кв. м у будинку АДРЕСА_1 .

Згідно з актом приймання-передавання гуртожитку на АДРЕСА_1 , затвердженим розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 29 листопада 2012 року № 2131, виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) передала, а Печерська РДА прийняла будинок, технічний паспорт на будинок, плани поверхів, схеми надвірних прибудинкових мереж на внутрішніх технічних засобів, домові книги та іншу документацію. 

Вказаний будинок на підставі розпорядження Печерської РДА від 20 вересня 2013 року № 509 «Про перезакріплення майна, що перебуває в комунальній власності територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації» перебуває на балансовому утриманні КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» та знаходиться на обслуговуванні в житлово-експлуатаційній дільниці «Печерська брама».

3 інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12 червня 2020 року вбачається, що нежитлове приміщення загальною площею 49,3 кв. м в будинку АДРЕСА_1 , будівля літера «А» перебуває в приватній власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, електронних торгів, виданого 06 червня 2018 року, серія та номер 893, видавник: Зубкова О. Є., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу. 

Печерська РДА звернулася з листом від 13 жовтня 2017 року № 105/01-2471/B-10 до Департаменту комунальної власності м. Києва щодо надання інформації щодо видачі свідоцтва про право власності, а саме серія та номер НОМЕР_1 ), виданого 23 березня 2005 року ОСОБА_2 , на нежитлові приміщення площею 49,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 ). Листом від 21 листопада 2017 року № 062/02/08-11183 Департамент комунальної власності м. Києва повідомив, що Департамент, який є правонаступником Головного управління комунальної власності міста Києва, свідоцтво про право власності за вказаними реквізитами на ім`я  ОСОБА_2 не видавав.

Відповідно до листа Київської місцевої прокуратури № 6 від 09 вересня 2019 року № 48-256вих-19 прокуратура повідомила, що ведеться процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 42017101060000140 від 10 липня 2017 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 Кримінального кодексу України. 

Під час судового слідства у кримінальному провадженні № 42017101060000140 встановлено, що невстановлені особи шахрайським шляхом з використанням підроблених документів заволоділи, зокрема приміщенням: група приміщень загальною площею 49,3 м. за адресою АДРЕСА_1 (згідно плану БТІ літера «А»), місто Київ. Крім того, у ході судового розгляду суду стали відомі такі обставини:
на момент передачі гуртожитку як майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Печерської РДА за адресою: м. Київ, вул. Івана Кудрі, 16 (літера «А»), нежитлові приміщення підвального поверху з № 1 по № 4 групи приміщень № 7 площею 49,3 кв. м рахувалися як вільні;
12 листопада 2014 року проведено конкурс на право оренди майна територіальної громади міста Києва;
відповідно до розпорядження Печерської РДА від 24 листопада 2014 року № 605 «Про затвердження протоколу № 2 засідання постійно діючої конкурсної комісії Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 12 листопада 2014 року та затвердження переможця конкурсу» переможцем конкурсу на право оренди нежитлового приміщення підвального поверху площею 49,3 кв. м у будинку АДРЕСА_1 визначено ТОВ «Золотий Остап»;
зогляду на те, що із ТОВ «Золотий Остап» договір оренди укладено не було, нарахування орендної плати не проводилися;
спірне приміщення рахувалося як вільне та використовувалося для власних потреб структурного підрозділу КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» - житлово-експлуатаційною дільницею «Печерська брама», а з 01 квітня 2017 року - рахувалося як вільне;
23 червня 2017 року під час обстеження приміщення працівниками КП «Керуюча компанія» виявлено, що спірне приміщення захоплено невідомими особами;
23 червня та 03 липня 2017 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» подано заяви до правоохоронних органів та приміщення опечатано;
24 січня 2020 року представниками КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» проведено обстеження нежитлового приміщення підвального поверху з № 1 по № 4 групи приміщень № 7 площею 49,3 кв. м, про що складено відповідний акт та встановлено, що приміщення використовується як студія краси для надання послуг з нарощування вій, фарбування брів, манікюру та педикюру (зі слів працівниці). В куточку споживача був розміщений витяг з реєстру платників єдиного податку, в якому вказано найменування суб`єкту господарювання - ОСОБА_3 ;
23 березня 2023 року повторно проведено обстеження спірного нежитлового приміщення та встановлено, що в приміщенні знаходилося ТОВ «Торговий Дім Експловелд Б», яке є офіційним дилером ТОВ «Дослідний завод зварювального обладнання інституту електрозварювання імені Є. О. Патона».

Суди також встановили, що: 
10 березня 2017 року державний реєстратор Хиба А. В. зареєструвала право власності на нежитлові приміщення площею 49,3 кв. м за адресою: м. Київ, вул. Івана Кудрі, 16 (літера «А»); власник - ОСОБА_2 , підстава для державної реєстрації права власності - свідоцтво про право власності, серія та номер 761-К2 (АКЕ 125427), видане 23 березня 2005 року, видавник: Головне управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації);
12 липня 2017 року приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Артеменко Н. Г. зареєструвала обтяження, а саме заборону відчуження на майно - нежитлові приміщення площею 49,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 ); підстава виникнення обтяження - іпотечний договір, серія та номер: 912, виданий 12 липня 2017 року, видавник: Пінчук Н. Г., приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу; особа, майно/права якої обтяжуються: ОСОБА_2 ; обтяжувач - ОСОБА_4 ;
18 жовтня 2017 року приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Артеменко Н. Г. зареєструвала право власності на спірне майно, власник - ОСОБА_4 ; підстава для державної реєстрації права власності - іпотечний договір серія та номер: 912, виданий 12 липня 2017 року, видавник: Пінчук Н. Г., приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу; технічний паспорт, виданий 20 квітня 2004 року, видавник - Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомості;
06 червня 2018 року проведено прилюдні торги у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого напису № 1548 від 12 грудня 2017 року, виданого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Пінчук Н. Г. про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 заборгованості у розмірі 100 00,00 грн;
06 червня 2018 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зубкова О. Є., зареєструвала право власності на спірне майно, власник - ОСОБА_1 ; підстава для державної реєстрації права власності - свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, електронних торгів, серія та номер: 893, виданий 06 червня 2018 року, видавник: Зубкова О. Є., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу. 

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

За частинами першою, другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним критеріям оскаржувані судові рішення відповідають з огляду на таке.

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Власник із дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17, провадження № 12-104гс19).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: (1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; (2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; (3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах.

Колегія суддів враховує, що критеріями сумісності заходу втручання у право власності із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є такі обставини: 1) чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі. Тобто втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; 2) чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту зазначеної статті. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; 3) чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

Отже, повинне існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

У питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Водночас колегія суддів враховує, що заходи захисту, на які посилається ЄСПЛ, стосуються не лише втручання держави, а й приватних осіб і можуть мати превентивний або виправний характер.

Так, ЄСПЛ встановив, що навіть у «горизонтальних» відносинах (тобто у відносинах, заснованими на юридичній рівності між їх учасниками) можуть бути застосовані міркування про суспільний інтерес, які передбачають накладення певних зобов`язань на державу. Тобто відповідні заходи, необхідні для захисту права власності, можуть бути застосовані у справах, пов`язаних із судовими процесами між особами чи компаніями (див. справи «Zolotas v. Greece» (no. 2), 2013, § 39; «Saras and Others v. Turkey», 2021, § 70).

Аналіз змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції свідчить про те, що зазначена норма не містить чітких процедурних вимог або зобов`язань процесуального характеру, що стосуються як державних органів, так і у справах між приватними сторонами. Якщо втручання у право на мирне володіння «майном» вчинене приватною особою, то для держави виникає позитивне зобов`язання забезпечити у своїй правовій системі відповідні процедури, щоб майнові права були достатньо захищені законом і щоб існували ефективні засоби правового захисту, за допомогою яких «жертва втручання» може відстояти свої права (постанова Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 29 травня 2024 року у справі № 910/5808/20).

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року та інші) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

«Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

З огляду на положення Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені відповідної територіальної громади, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо нерухомим майном комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу в приватну власність нерухомого майна комунальної власності позбавляє конкретну територіальну громаду правоможностей власника такого майна в тому обсязі, який дозволяє її статус як майна комунальної власності. В цьому контексті в сфері важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на нерухоме майно в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19 Конституції України).

Отже правовідносини, пов`язані з вибуттям нерухомого майна з комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а відсутність спрямованого на відчуження майна рішення відповідного органу місцевого самоврядування (зокрема, його підроблення), на підставі якого майно вибуло з комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі № 201/423/19, провадження № 61-17161св20.

У справі, яка переглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судами обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. Право на витребування майна у добросовісного набувача має саме власник або інший титульний володілець майна і в тому випадку, коли майно перебувало безпосередньо у його володінні або особи, якій він передав майно у володіння, та вибуло з такого їх володіння не з їхньої волі (постанова Верховного Суду від 02 липня 2025 року у справі № 522/8479/21, провадження № 61-8851св24).

Частиною п`ятою статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. 
Київська міська рада як представницький орган територіальної громади міста Києва, якому ця громада делегувала повноваження щодо здійснення права власності від її імені та в її інтересах, повинна діяти виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом, а відтак воля територіальної громади як власника об`єкта права комунальної власності може бути виражена лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам закону та інтересам територіальної громади.

Суди встановили, що Київська міська рада та її виконавчий орган - Київська міська державна адміністрація, не вчиняли дій щодо розпорядження спірним нерухомим майном у спосіб, передбачений законом, майно перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва та незаконно вибуло із володіння Печерської районної в місті Києві державної адміністрації як органу, якому це майно передане до сфери управління, поза волею власника.

Предмет доказування у справах за віндикаційним позовом становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

Отже, на підтвердження наявності у нього суб`єктивного матеріального права на витребування майна з чужого незаконного володіння, позивач за віндикаційним позовом повинен надати суду відповідні докази, що підтверджують його права титульного володільця на зазначене майно, факт вибуття такого майна з його володіння, наявність майна в натурі у володінні відповідача та відсутність
у відповідача правових підстав для володіння цим майном.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, дійшов висновку про те, що порушене право власника спірного нерухомого майна підлягає захисту у спосіб, обраний позивачем. Спірне нерухоме майно, яке перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва, незаконно вибуло із володіння Печерської РДА як органу, якому це майно передане до сфери управління, за результатами прилюдних торгів на виконання виконавчого напису нотаріуса. Тому таке майно слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, що відповідно до вимог статті 388 ЦК України є підставою для витребування спірного нежитлового приміщення на користь позивача як майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, що передане до сфери управління Печерської РДА.

Щодо доводів касаційної скарги

Доводи касаційної скарги, які стали підставою відкриття касаційного провадження за пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, колегія суддів не бере до уваги. Заявник вказує, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування у подібних правовідносинах статей 203, 215 ЦК України, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/856/17, від 31 липня 2019 року у справі № 910/8302/18, у постановах Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 910/8052/17, 24 травня 2018 року у справі № 922/3537/17, від 29 серпня 2019 року у справі № 212/12256/14-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 925/796/18. Водночас у справі, яка переглядається, та у справах № 925/796/18, № 910/8052/17, № 761/26815/17 різними є предмети позовів, застосовні норми права та правовідносини, які підлягають врегулюванню, а тому колегія суддів доходить висновку про неподібність правовідносин та різність їх правового регулювання.

Щодо доводів касаційної скарги про застосування судами Порядку № 2831/5 без урахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-ц (провадження № 14-529цс19), та у постановах Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 910/28435/15, від 30 травня 2018 року у справі № 906/278/17, від 10 березня 2020 року у справі № 927/1184/17, то колегія суддів зазначає, що в цих судових рішеннях Верховного Суду не досліджувалося питання витребування майна у порядку статті 388 ЦК України, тому посилання на висновки, викладені у зазначених вище постановах Верховного Суду, є нерелевантними. 

Посилання на різні постанови Верховного Суду із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, у неподібних правовідносинах чи у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.

Доводи касаційної скарги про те, що спірне майно не може бути витребувано у заявника як у добросовісного набувача, оскільки придбане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, не відповідають матеріалам справи.

Колегія суддів звертає увагу, що наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України. Волею є детерміноване i мотивоване бажання особи досягти поставленої мети. Сама по собі воля не тягне юридичних наслідків для відповідної особи. Волевиявлення - прояв волі особою зовні, завдяки чому воля стає доступною для сприйняття іншими особами (постанова Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду 22 травня 2024 року у справі № 924/408/21 (924/287/23)).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК країни) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, провадження № 14-95цс20).

Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема, про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінки на добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (постанови від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, провадження № 14-2цс21, пункт 211; від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19, провадження № 12-10гс21, пункт 5.66).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає характеру спірних правовідносин і призводить до ефективного захисту прав власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц, провадження № 14-396цс19).

Можливість задоволення позовних вимог на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язана із встановленням двох основних обставин - наявності волі у власника (позивача, який витребував майно) та обставин переходу права власності до останнього набувача (чи було таке набуття добросовісним чи не добросовісним).

Аналіз змісту статті 388 ЦК України (в редакції статті, чинній на момент звернення до суду з позовом) дає підстави для висновку про те, що єдиною безумовною підставою для відмови у задоволенні віндикаційного позову до добросовісного набувача (відповідача у справі) є продаж спірного майна у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Суди встановили, що спірне приміщення перебуває в приватній власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, електронних торгів, виданого 06 червня 2018 року, серія та номер 893, видавник: Зубкова О. Є., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу. З урахуванням наведеного та на підставі оцінки наданих доказів суди дійшли висновку, що нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , було передано в іпотеку. 
Зокрема, суди встановили, що:
станом на 12 липня 2017 року іпотекодавцем спірного майна зазначено ОСОБА_2 , іпотекодержателем - ОСОБА_4 згідно з договором іпотеки від 12 липня 2017 року, укладеним на забезпечення виконання основного зобов`язання - договору позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у розмірі 100 000,00 грн;
станом на 26 жовтня 2017 року іпотекодавцем спірного майна зазначено ОСОБА_4 , іпотекодержателем - ОСОБА_5 згідно з договором іпотеки від 26 липня 2017 року, укладеним на забезпечення виконання основного зобов`язання - договору позики між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у розмірі 100 000,00 грн;
06 червня 2018 року проведено прилюдні торги у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого напису № 1548 від 12 грудня 2017 року, виданого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Пінчук Н. Г., про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 заборгованості у розмірі 100 00,00 грн;
06 червня 2018 року зареєстровано перехід права власності на спірне майно до ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних, електронних торгів, серія 893, виданий 06 червня 2018 року, видавник: Зубкова О. Є., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу. 

Відповідно до частини першої статті 41 Закону України «Про іпотеку» законодавець передбачає реалізацію предмета іпотеки, на який звертається стягнення, двома способами - за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, який проводиться, шляхом продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

У цій справі реалізація спірного приміщення відбулася на прилюдних торгах на підставі виконавчого напису нотаріуса № 1548 від 12 грудня 2017 року, виданого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Пінчук Н. Г., а не на підставі судового рішення. Отже, у цьому випадку частина друга статті 388 ЦК України не підлягає застосуванню, оскільки спірне приміщення придбане відповідачем не у порядку, встановленому для виконання судових рішень. 

Доводи касаційної скарги про те, що позивачем під час звернення до суду з позовом пропущено позовну давність спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Суди встановили, що позивач, звертаючись 01 липня 2020 року до суду з позовом, долучив до позовної заяви Інформаційну довідку з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14 вересня 2017 року та лист Департаменту комунальної власності м. Києва від 21 листопада 2017 року № 062/02/08-11183, які підтверджують звернення до суду в межах позовної давності згідно із частиною першою статті 261 ЦК України.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з оскарженими судовими рішеннями у справі та переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (справа «Проніна проти України», заява № 63566/00, § 23, рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). 

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування місцевим та апеляційним судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав для скасування оскаржених судових рішень.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін. 
Щодо судових витрат

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. В. Сердюк

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара