ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

17 червня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 748/3775/25
Головуючий у першій інстанції - Костюкова Т. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1343/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Луговця О.А. (головуючий), Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.
секретар судового засідання Зіньковець О.О.
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 
відповідач ОСОБА_2 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_3 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Киселівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, Киселівська сільська рада Чернігівського району Чернігівської області в особі виконавчого комітету
особа, яка подала апеляційну скаргу, ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 24 березня 2026 року (суддя - Костюкова Т.В., місце ухвалення - м. Чернігів, дата складання повного рішення - 24.03.2026) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_3 , у якому просила усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що  ОСОБА_1 є власником цього житлового будинку й 01.06.2017 надала згоду на реєстрацію місця проживання її сина ОСОБА_4 у належному їй житлі. Одночасно син зареєстрував у даному житловому будинку і місце проживання членів своєї сім`ї: дружини ОСОБА_3 та сина ОСОБА_2 (онука позивачки). Життя сина з ОСОБА_3 не склалося і шлюб між ними на підставі рішення суду був розірваний. ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за спільною згодою визначили місце проживання їхнього сина разом з матір`ю. Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 02.03.2020 ОСОБА_3 визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 09.04.2025 року її син на прохання ОСОБА_3 надав нотаріально засвідчену згоду на виїзд дитини за кордон (до Канади), а ІНФОРМАЦІЯ_2 син помер. З огляду на ці обставини позивачка зазначає, що онук ОСОБА_2 не є членом її сім`ї, а лише доводиться близькою їй особою, отримав право користування житловим будинком на підставі встановленого позивачкою для його батька особистого житлового сервітуту, право онука користування житловим будинком припинилося у зв`язку зі смертю батька, а також у зв`язку з виїздом за межі України, без наміру повернення до зареєстрованого в Україні місця проживання. Позивачка вказує, що належний їй на праві власності житловий будинок утримується нею одноосібно, що є надмірним тягарем для неї, вона має намір здійснити відчуження будинку, але здійснити вказаний намір є проблематичним з огляду на те, що потенційні покупці нерухомого майна висувають вимогу щодо зняття відповідача з зареєстрованого місця проживання. Вирішити дане питання в позасудовому порядку позивачка не може через неможливість отримання згоди батьків малолітнього онука, так як його батько помер, а зв`язок із матір`ю дитини відсутній. Вищенаведені обставини й стали підставою для звернення до суду за захистом свого права як власника майна.
Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 24 березня 2026 року в задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовлено в повному обсязі.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1  просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги позивача узагальнено зводяться до того, що рішення суду першої інстанції є незаконним, таким, що не відповідає нормам матеріального та процессуального права, а також фактичним обставинам справи. 
Апелянт вказує, що судом першої інстанції не було застосовано до спірних правовідносин ч. 4, 6 ст. 29 ЦК України, згідно яких місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Натомість суд у рішенні безпідставно послався на ст. 9 ЖК України, яка втратила чинність 15.02.2026 на підставі Закону України «Про основні засади житлової політики», а також на ст. 71, 72 ЖК України, які хоча і залишилися чинними, проте застосовуються лише щодо житла, яке перебуває у державній або комунальній власності, тоді як будинок є її власністю. 
За доводами позивача, згідно відзиву мати дитини має зареєстроване місце проживання в Україні, є особою, яка в силу закону зобов`язана забезпечити сину можливість проживати разом з нею (а не окремо в будинку, де ніхто з його батьків не проживає та не має права на проживання), а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність відомостей щодо наявності в онука іншого житла. Стверджує, що спірний будинок для відповідача не є житлом ще з 2019 року, коли він разом із матір`ю змінили місце проживання у зв`язку з припиненням останньою шлюбних відносин.
Апелянт наголошує, що онук не є членом її сім`ї, а позивач сама особисто в своєму будинку не проживає і не зареєстрована й у силу закону не зобов`язана забезпечувати відповідача житлом.
Скаржник зазначає, що право користування онуком належним їй житловим будинком припинилося у зв`язку зі смертю його батька (ст. 406 ЦК України) та фактичним проживанням з 2019 року за іншою адресою разом з матір`ю. При цьому, посилається на не врахування місцевим судом висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 16.12.2020 у справі №182/7347/18 щодо застосування положень ст. 391, 401-406 ЦК України
Законний представник відповідача ОСОБА_3  подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити повністю.
Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги,  ОСОБА_3  зазначила, що реалізація позивачем свого права власності не може порушувати законні права та інтереси малолітнього ОСОБА_2 , що прямо передбачено ст. 406 ЦК України.
Вказує, що наразі вона з сином перебувають на підставі строкової (3 роки) гостьової візи у Канаді, де отримали тимчасовий прихисток у зв`язку з воєнним станом в Україні. Однак після повернення в Україну дитина потребує забезпечення житлом, що є обов`язком власника та держави згідно зі ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства».
В аргументах відзиву також зазначає, що малолітній ОСОБА_2 набув право користування спірним житловим будинком на законних підставах, як член сім`ї свого батька, який був належним користувачем житла та був зареєстрований у ньому.
Відповідач вважає, що зняття з реєстрації місця проживання її сина в будинку позивача призведе до порушення житлових прав дитини за відсутності відомостей про наявність у сина іншого житла у власності чи наявності у дитини права користування іншим упорядкованим житлом, а тому при вирішенні спору необхідно керуватися виключно інтересами дитини.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки, її представника та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів приходить до такого висновку.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
За приписами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (ч. 1). Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права іздотриманням норм процесуального права (ч. 2). Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом (ч. 3). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4). Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч. 5).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині новее рішення або змінити рішення.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом у справі встановлені такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 
Позивач ОСОБА_5 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . За вказаною адресою з 01.06.2017 були зареєстровані й проживали ОСОБА_4 , 1985 р.н., ОСОБА_6 , 1985 р.н., ОСОБА_2 , 2016 р.н. 
Зазначені обставини підтверджуються інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, довідкою виконавчого комітету Боромиківської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області №03-22/448 від 22.06.2017 року (а.с. 7, 9, 20).
29 травня 2017 року ОСОБА_1 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Беловою О.С. та зареєстрований у реєстрі за №2292, у якому на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку загальною площею 0,25га з кадастровим номером 7425581000:01:000:0423, заповідаю своєму синові ОСОБА_4 (а.с. 8).
Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 02.03.2020р. у справі №748/84/20, яке набрало законної сили 07.04.2020р., задоволено позов ОСОБА_1 й ухвалено усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10-11).
У заяві від 09.04.2024р., посвідченій приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором О.В. та зареєстрованій у реєстрі за №2671,  ОСОБА_7 , як батько, не заперечує щодо виїзду на постійне місце проживання до Канади свого малолітнього сина ОСОБА_2 разом із мамою ОСОБА_3 (а.с. 12).
Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 10.06.2025 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.13).
За копією довідки Киселівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області №117 від 15.10.2025, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01.06.2017 і по теперішній час зареєстрований у житловому будинку АДРЕСА_1 ; інші особи в даному будинку не зареєстровані (а.с. 14).
Реєстрація ОСОБА_2 за вказаною адресою також підтверджується відомостями УДМС України в Чернігівській області від 19.11.2025р. (а.с. 18 зворот).
Відповідно до актів про факт не проживання особи за місцем реєстрації від 15.10.2025, 16.12.2025, громадянка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , з 07.04.2020 та не проживає; ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , за даною адресою зареєстрований , але не проживає, так як знаходиться за межами України разом з матір`ю ОСОБА_3 з березня 2022 року і по даний час (а.с. 15, 34).
Рішенням виконкому Киселівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області №1431 від 22 грудня 2025 року затверджено висновок органу опіки та піклування про недоцільність визнання  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки це суперечить інтересам дитини, порушує її житлові права й не гарантує забезпечення іншим постійним житлом (а.с. 32-33).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
За приписами ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом положень ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 
Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
У ст. 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч. 1). Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч. 2). Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом (ч. 3). Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (ч. 4). Місцем проживання недієздатної особи є місце проживання її опікуна або місцезнаходження відповідної організації, яка виконує щодо неї функції опікуна (ч. 5). Фізична особа може мати кілька місць проживання (ч. 6).
Згідно зі ст. 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком до 10 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників (ч. 3). Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком від 10 до 14 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує стосовно дитини функції опікуна (ч. 4).
Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України).
Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч. 1). Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч. 2).
Статтею 391 ЦК України власнику майна гарантовано захист його права власності, а саме: власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та права розпорядження своїм майном.
За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (засада змагальності цивільного судочинства).
Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні її власністю шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що зняття з реєстрації місця проживання малолітньої дитини, яка хоча й більше одного року, але тимчасово перебуває за кордоном у зв`язку із запровадженим в Україні воєнним станом, що є поважною причиною, призведе до порушення житлових прав дитини за відсутності відомостей про наявність у неї іншого житла у власності чи наявності у дитини права користування іншим упорядкованим житлом. 
Констатувавши, що законодавством захищене не лише право власності, а й право особи на житло і, дотримуючись балансу між цими правами та з огляду на необхідність забезпечення якнайкращих інтересів дитини, за встановлених обставин, беручи до уваги висновок опіки та піклування, яким встановлено недоцільність зняття малолітнього з реєстрації місця проживання, місцевий суд дійшов висновку, що відповідача не може бути знято з реєстрації місця проживання задля захисту прав позивачки як власника житлового приміщення.
Однак апеляційний суд не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Спір у даній справі виник між позивачкою, якій будинок належить на праві особистої приватної власності, та малолітнім відповідачем, який вселився до цього будинку й зареєструвався в ньому разом зі своїми батьками як член сім`ї власника, проте понад рік у даному житловому приміщенні не проживає.
Нормами статей 41 і 47 Конституції України гарантовано захист як права власності, так і права на житло.
Право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні.
Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов: 1/ відсутність особи без поважних причин понад один рік; 2/ відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.
Про це також зазначено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2024 року в справі № 759/13182/19 (провадження № 61-14025св23).
Крім того, передбачений ст. 405 ЦК України сервітут для членів сім`ї власника житла, є особистим, і це право можуть мати не всі, а лише конкретні особи - члени сім`ї власника житла. Особи мають особистий сервітут, доки вони мають статус члена сім`ї власника житла. Особливістю суб`єкта особистого сервітуту є те, що це особа, яка наділяється таким правом, що може існувати лише в неї. На відміну від цього у земельному сервітуті сервітуарієм виступає будь-яка особа - власник земельної ділянки, експлуатація якої вимагає встановлення сервітуту. Тобто при встановленні земельного сервітуту також визначається особа, яка наділяється правом користування чужою земельною ділянкою, але її право обумовлене тим, що вона є власником сусідньої земельної ділянки і воно не пов`язане суто з його особою. Навпаки, особистий сервітут - це право виключно конкретної особи. Сервітут припиняється у разі смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут (п. 6 ч. 1 ст. 406 ЦК України).
У ч. 2 ст. 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.
Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем (ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства».
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів ст. 8 Конвенції.
Разом із тим, у спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені й статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
У своїй діяльності Європейський суд з прав людини, практика якого у відповідності до ч. 4 ст. 10 ЦПК України є джерелом права, керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Стаття 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь яких порушень свого права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Тому, усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного позову.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уселився, був зареєстрований 01.06.2017р. і став проживати у житловому будинку позивачки разом зі своїми батьками ОСОБА_4 , ОСОБА_3 .
Підстава, на якій місце проживання малолітнього ОСОБА_2 реєструвалося в спірному будинку, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що він з 01.06.2017 набув права користування цим житлом на законних підставах.
Водночас, як установлено рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 02 березня 2020 року в справі №748/84/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було розірвано судовим рішенням від 02 грудня 2019 року і їх син ОСОБА_2 у будинку позивачки не проживає з 01 червня 2019 року, мешкаючи з матір`ю ОСОБА_3 ; ОСОБА_1 також зареєстрована і проживає за іншою адресою.
Ці обставини у відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України мають преюдиційний характер та не спростовані стороною відповідача в судовому засіданні.
Разом з тим, батько ОСОБА_2 - ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , а мати дитини ОСОБА_3 з 18.09.2020р. зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , та є співвласником даного житлового приміщення (частка 13/50), що підтверджується інформацією з Єдиного державного демографічного реєстру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Відтак, у належному позивачці будинку ніхто не проживає, а зареєстрований лише сам малолітній ОСОБА_2 . 
Водночас, як зазначалось вище, місцем проживання фізичної особи у віці до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає (ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України), а зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком до 14 років є зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина (ч. 3, 4 ст. 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».
Крім того, згідно з ч. 4 ст. 1 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила.
За таких обставин, апеляційний суд погоджується з доводами апелянта про те, що у зв`язку зі смертю її сина (батька відповідача) та виїзд колишньої невістки з дитиною до іншого житла, онук, хоча й залишився близькою особою, проте втратив статус члена її сім`ї в розумінні ч. 2 ст. 3 СК України, у зв`язку з чим припинилося право відповідача користування належним їй будинком, яке було похідним від сервітутного права батька (ст. 405, 406 ЦК України). 
Отже, суд першої інстанції неправильно застосував вищенаведені норми матеріального права, внаслідок чого дійшов помилково висновку, що зняття з реєстрації місця проживання малолітньої дитини призведе до порушення її житлових прав.
Також слушними є аргументи апеляційної скарги щодо безпідставного посилання судом на норми ст. 71, 72 ЖК України, оскільки вони не можуть бути застосовані у даних правовідносинах, позаяк спір стосується житлового приміщення, яке не знаходиться у державній чи комунальній власності, а належить позивачу на праві приватної власності.
Приймаючи до уваги при ухваленні рішення висновок органу опіки та піклування про недоцільність визнання малолітнього ОСОБА_2 таким, що втратив право користування належним позивачці житловим будинком, місцевий суд не врахував, що відповідач перестав бути членом сім`ї позивача, тоді як обов`язок піклуватися про дитину та забезпечувати їй найкращі інтересів покладено саме на її батьків, які несуть за це основну відповідальність (ст. 150 СК України, ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Апеляційний суд також відхиляє посилання відповідача у відзиві про те, що зняття з реєстрації місця проживання малолітнього ОСОБА_2 призведе до порушення його житлових прав за відсутності відомостей про наявність у дитини іншого житла у власності чи наявності у дитини права користування іншим упорядкованим житлом, оскільки сама лише реєстрація дитини у будинку позивачки за відсутності фактичного проживання в ньому з огляду на положення ч. 4 ст. 1 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» не є підставою для визнання за відповідачем права користування цим житлом. 
При цьому, ОСОБА_3 , будучи співвласником квартири та зареєстрованою в ній, не позбавлена можливості зареєструвати місце проживання свого сина ОСОБА_2 у цьому житловому приміщенні, цим самим виконавши свій батьківський обов`язок по забезпеченню житлових прав дитини.
Також не є слушними посилання відповідача у відзиві на постанову Верховного Суду від 13.03.2025 у справі №161/2050/23, оскільки фактичні обставини не є подібними (у порівнювальній справі позивачі вважали відповідача членом своєї сім`ї, хоча він і проживав з матір`ю).
Водночас обґрунтованими є доводи позивача про неможливість зняття малолітнього онука ОСОБА_2 у позасудовому порядку, оскільки у відповідності до ч. 6 ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» для цього потрібна згода одного із батьків або інших законних представників такої особи, що за встановлених обставин не є можливим.
Тому, дотримуючись справедливого балансу між правами сторін у спірних правовідносинах, колегія суддів дійшла висновку, що реєстрація відповідача у належному позивачу на праві власності житловому будинку порушує право власності позивача, захищене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, тоді як сам факт такої реєстрації є лише ілюзорною підставою для наявності у відповідача права користування спірним житловим приміщенням, у зв`язку з чим задоволення позову не призведе до порушення житлових прав відповідача, гарантованих ст. 8 Конвенції.
Таким чином, враховуючи означене, на основі всебічно, повно й об`єктивно з`ясованих обставин, що мають значення для справи і на які посилаються учасники справи, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, визначивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та норми права, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів констатує неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.
У зв`язку з цим, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, апеляційний суд висновлює про необхідність скасування судового рішення і ухвалення нового рішення про задоволення позову з вищенаведених підстав.
Відтак, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 24.03.2026 - скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.
Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційна скарга позивача та його позовні вимоги задовольняються в повному обсязі, то з ОСОБА_3 , як законного представника малолітнього ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції в сумі 1211,20 грн та за апеляційний перегляд справи в сумі 1453,44 грн, оплата яких підтверджена відповідними платіжними документами (а.с. 1, 104 зворот, 118).
Керуючись ст. 141, 367-369, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. 381-384, 389-391 ЦПК України, 
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 24 березня 2026 року - скасувати.
Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.
ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні її власністю, визнавши ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_3 , як законного представника ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 1211,20 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 1453,44 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення. 
Повне судове рішення складено 19 червня 2026 року.

Головуючий О.А. Луговець
Судді Н.В. Висоцька
Н.В. Шитченко