ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6472/26 Справа № 201/10220/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача Никифоряка Л.П.,
суддів Гапонова А.В., Халаджи О.В.,
за участі секретаря судового засідання Сахарова Д.О.,

Учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляла самостійних вимог щодо предмету спору, Орган опіки та піклування Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради,
розглянув відкрито в залі судових засідань апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 12 березня 2026року, головуючий у суді першої інстанції Демидова С.О. 
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2025року ОСОБА_1 подала в суд позов проти  ОСОБА_2 , зазначивши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Орган опіки та піклування Адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради, з вимогою про позбавлення відповідача батьківських прав щодо дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Існування таких вимог позивачка пов`язувала із тим, що в період з 01 грудня 2012року по 18 вересня 2014року позивач перебувала в шлюбі з відповідачем. Від цього шлюбу народилася дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після припинення шлюбних відносин залишилася проживати з матір`ю. Батько з дочкою не спілкується, не має з нею відносин та зв`язку. Дочка не відчуває від батька емоційної підтримки та взагалі з ним не знайома, оскільки шлюбні відносини були припинені, коли дочці було трохи більше року.
Стверджувала, що після розірвання шлюбу відповідач не піклується про фізичний і про духовний розвиток дочки, не спілкується з нею, не дарує подарунків на свята.
В період з 2019року по 2024рік відповідач мав велику заборгованість з виплати аліментів, який було сплачено лише після мобілізації відповідача та примусового відрахування аліментів з заробітної плати. Матеріальну допомогу відповідач надає лише в межах рішення суду про стягнення аліментів.
Наполягала, що відповідачем свідомо обрано такі життєві умови, за яких його участь у вихованні дитини є мінімальною та недостатньою, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків.
Вважала, що наявні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно його малолітньої дочки, оскільки відповідач без поважних причин самоусунувся від виконання батьківських обов`язків.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Соборного районного суду міста Дніпра від 12 березня 2026року у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачка не довела, правові підстави для позбавлення відповідача батьківський прав відсутні, винна поведінки відповідача щодо ухилення від участі у вихованні дочки не доведена, як не доведено і умисне, свідоме нехтування батьком обов`язків та відповідність позбавлення відповідача батьківських прав інтересам дитини.
Крім того, судом не прийнято заяву відповідача про те, що він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав щодо дочки, оскільки відмова від дитини заборонена, не відповідає моральним засадам суспільства та порушує права дитини. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
14 квітня 2026року ОСОБА_1 подала безпосередньо до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу на рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 12 березня 2026року.
В апеляційній скарзі заявниця висловила вимогу про скасування рішення та просила ухвалити нове про задоволення її позову в повному обсязі.
Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявниці полягає у тому, що викладені у рішенні суду першої інстанції висновки не відповідають обставинам справи, не враховано, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, за час розгляду справи не вживав заходів для налагодження стосунків з дочкою та не надав жодних доказів того, що він намагався виявляти інтерес до дочки та займатись її вихованням.
Зазначала, що відповідач не виявив своє небажання мати батьківські права та обов`язки щодо дочки, а тому не треба примушувати його до цього. Відповідач підтвердив, що взагалі не спілкується з дочкою та не бачить перспектив для подальших стосунків з дочкою. Відповідач нічого про дочку не знає, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, вперше побачив дочку в її 12років.
Вважала, що судом здійснено формальний розгляд справи, що призвело до незаконного та необґрунтованого рішення. 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Інші учасники справи своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористались та відзиву на апеляційну скаргу не подавали.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
16 квітня 2026року ухвалою судді Дніпровського апеляційного суду було витребувано з Соборного районного суду міста Дніпра від 12 березня 2026року цивільну справу №201/10220/25; 21 квітня 2026року справа надійшла на адресу апеляційного суду.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 23 квітня 2026року відкрито апеляційне провадження у справі.
11 травня 2026року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу призначено до судового розгляду на 1510год 16 червня 2026року.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
З 01 грудня 2012року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 вересня 2014року по справі № 200/11087/14-ц /а.с.8-9/.
Від шлюбу у сторін народилася дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 а.с.10/.
Малолітня ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю – позивачем ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 /акт про фактичне проживання особи від 14 серпня 2025року, виданий Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «З.Ш.-66» а.с.16/.
Судовим наказом Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 27 липня 2020року в справі № 201/5986/20 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісяця до досягнення дитиною повноліття, починаючи від дня подачі заяви з 24 червня 2020року /а.с.15/.
ОСОБА_3 навчається в Дніпровському ліцеї № 137 Дніпровської міської ради /довідка №01/25-640 від 11 серпня 2025року а.с.17/.
Згідно з характеристикою від 08 серпня 2025року, виданою Дніпровським ліцеєм №137 Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 за період навчання зарекомендувала себе як старанна учениця, характеризується позитивно. Проживає разом з матір`ю, яка займається вихованням та розвитком дитини. Батько дитини за період навчання дитини у школі жодного разу не з`являвся, батьківських зборів та шкільних заходів не відвідував, процесом навчання, фізичним і духовним розвитком, внутрішнім світом дитини не цікавився. Дитина не проявляє зацікавленості та інтересу до батька /а.с.18/.
Згідно з довідкою Клубу сімейного дозвілля «Гра» від 14 серпня 2025року ОСОБА_3 є вихованицею вказаного клубу, мама завжди цікавиться успіхами дочки, про батька їм нічого не відомо, він жодного разу не приводив дитину на заняття, дівчина ніколи про батька не згадувала /а.с.21/.
15 травня 2024року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 /свідоцтво про шлюб а.с.11/.
06 грудня 2025 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Р.О. за реєстровим №7277 посвідчено справжність підпису на заяві ОСОБА_2 , в якій він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав по відношенню до його малолітньої дочки ОСОБА_3 /а.с.52/.
Органом опіки та піклування Адміністрацією Шевченківського району Дніпровської міської ради 09 грудня 2025року було складено та подано до суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У вказаному висновку зазначено, що мати з дитиною проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Батько дитини проживає окремо, вихованням та утриманням дочки не займається. Шлюб між батьками розірвано. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини було заслухано думку батька та матері дитини. Батько дитини повідомив, що він дійсно давно не спілкується з дочкою, не заперечував проти позбавлення його батьківських прав. Комісією з питань захисту прав дитини одноголосно було прийнято рішення про надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дитини ОСОБА_3 /а.с.48-49/.
Крім того, під час розгляду справи судом першої інстанції були допитані свідки.
Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 надали показання, що вони знайомі з позивачкою, проте про батька дочки останньої нічого не знають, вихованням дівчинки займається позивачка та її теперішній чоловік ОСОБА_7 .
Свідок ОСОБА_8 повідомила, що вона є колишньою дружиною брата позивачки, з якою вона завжди була близька. З відповідачем вона знайома, проте після розірвання шлюбу відповідач з дитиною не спілкується, на дні народження дочки не приходить. 
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини, але необхідність застосування такого заходу за обставин цієї справи позивачкою не доведено, належних та допустимих доказів винної поведінки відповідача, які б були законною підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, не надано. 
Як правову підставу для відмови у задоволенні позову, суд виснував, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків, тож суд дійшов до висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. 
Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, так як судом першої інстанції при ухваленні рішення додержані норми матеріального і процесуального права.
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Відповідно до статті 51 Конституції України частин другої, третьої статті 5 Сімейного кодексу України (далі — СК України), сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, громадянського суспільства.
Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі – Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною 1 статті 164 Сімейного кодексу України, згідно з пунктом 2 якої мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
За змістом наведеної норми ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьків прав на виховання дитини, захист її інтересів та інших прав, які їм надані до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, та вирішальним для результатів розгляду даної справи будуть обставини, що характеризують ставлення батьків до дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. 
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі “Мамчур проти України” (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Після розірвання шлюбу у 2014році ОСОБА_1 та ОСОБА_2 почали мешкати окремо. Дочка проживає разом з позивачкою, а відповідач в свою чергу проживає окремо.
Встановлені в даній справі обставини також вказують на те, що ОСОБА_2 не виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до малолітньої дочки ОСОБА_3 належним чином, аліменти на утримання дитини хоча і сплачує, проте з дочкою не спілкується, її вихованням не займається, участі в житті дитини не бере.
Водночас, під час розгляду справи ні судом першої інстанції, ні апеляційним судом, не встановлено обставин остаточної втрати відповідачем інтересу до дитини, небажання спілкуватись з дочкою, свідомого ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків. Як пояснював відповідач під час розгляду справи, після розірвання шлюбу він намагався приймати участь в житті дитини, проте позивачка не хотіла такого спілкування.
Суд першої інстанції правильно виходив з того, що позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021року у справі №686/16892/20, від 03 серпня 2022року у справі №306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі №562/2695/20, від 11 січня 2023року у справі №461/7447/17, від 06 вересня 2023року у справі №545/560/21.
Суд першої інстанції також вірно оцінив нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_2 від 06 грудня 2025року, в якій він не заперечував проти позбавлення його батьківських прав по відношенню до його малолітньої дочки ОСОБА_3 , та правильно відмовив у прийнятті визнання відповідачем позову з підстав передбачених частиною четвертою статті 206 ЦПК України, оскільки визнання відповідачем позову в цьому випадку порушує права та інтереси малолітньої дитини.
Процесуальний закон дозволяє суду не прийняти визнання позову, якщо це порушує права інших осіб.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Норми Сімейного кодексу України не встановлюють підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства й не відповідає інтересам дитини.
З цих підстав суд апеляційної інстанції не приймає до уваги та відхиляє доводи апеляційної скарги про неправильну оцінку місцевим судом заяви відповідача про визнання позову.
Для позбавлення батька батьківських прав щодо дитини повинне мати місце не лише визнання позову відповідачем, а й законні підстави для його задоволення, чого у вказаній справі судом не встановлено
Колегія суддів погоджується також з висновками суду першої інстанцій щодо відсутності підстав для урахування висновку органу опіки та піклування Адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, з огляду на його необґрунтованість.
У зазначеному висновку відсутня належна характеристика батька дитини, наявності з його боку загрози для малолітньої дитини, її здоров`я та психічного розвитку, не встановлено причин, через які батько не спілкується з дочкою, не приймає участі у її вихованні та розвитку. Також органом опіки та піклування не зазначено, чи вживались заходи органом опіки та піклування з метою покращення взаємовідносин батька та дитини.
Крім того, у висновку органу опіки та піклування не зазначено з яких саме мотивів, окрім пояснень батька дитини про те, що він давно не спілкується з дочкою та не заперечує проти позбавлення його батьківських прав, орган опіки та піклування прийшов до висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 .
Згідно з положеннями частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку.
Очевидно, що сімейні відносини мають "складний" характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про розрив кровних стосунків. Простої бездіяльності з боку батька може бути недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити одного з батьків батьківських прав. З метою захисту найкращих інтересів дитини очевидно, що їй краще залишатися в сім`ї, з якою у неї вже склався відповідний зв`язок. Втім цього не завжди достатньо, щоб виправдати позбавлення батька всіх батьківських прав. Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 січня 2026року по справі №708/1440/24.
Необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який слід йти лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Проте, в матеріалах справи відсутні достатні та переконливі докази, що поведінку відповідача щодо виконання ним його батьківських обов`язків в кращу сторону змінити неможливо.
В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б характеризували особистість батька дитини, особливості його характеру, стан здоров`я та ставлення до дитини. 
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.
Доводи позивачки про те, що позбавлення відповідача батьківських прав відповідатиме якнайкращим інтересам їх малолітньої дитини, також не доведені належними та допустимими доказами.
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батька, чого в ході судового розгляду не підтверджено.
Тривала відсутність спілкування з дочкою сама по собі не може бути винятковою підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, простої бездіяльності з боку батька, на переконання колегії суддів, в даному випадку недостатньо для застосування такого крайнього заходу.
Розглядаючи обставини цієї справи в контексті вищевказаних норм права, не надані достовірні докази з приводу остаточної втрати батьком інтересу до дитини. Наявних у суду матеріалів справи було не достатньо для висновку про позбавлення батьківських прав батька.
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 12 січня 2026року по справі №708/1440/24, від 02 грудня 2020року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2019року в справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24 квітня 2019року у справі №300/908/17.
Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.
Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав з урахуванням наявних у справі доказів.
Суд першої інстанції надав належну та обґрунтовану правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності та загалом дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність обставин, що визначені статтею 164 СК України, для позбавлення відповідача батьківських прав.
Тож, встановивши фактичні обставини у справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з його недоцільністю на теперішній час.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом.
Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
У Х В А Л И В:
Залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
Рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 12 березня 2026року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 16 червня 2026року.

Судді: