Справа № 303/4187/25

П О С Т А Н О В А
Іменем України

26 травня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
суддів: Джуги С.Д., Собослоя Г.Г.
з участю секретаря судового засідання: Тайстри І.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 листопада 2025 року, ухвалене головуючою суддею Курах Л.В., в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство оборони України, військова частина НОМЕР_1 про оголошення особи загиблою

встановив:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаною заявою, в якій просив оголосити загиблим свого батька ОСОБА_2 під час виконання військового обов`язку по захисту держави України в російсько-Українській війні.
В обґрунтування заяви зазначив, що він є сином ОСОБА_2 , а 07.02.2024 його мати отримала Сповіщення №196 про те, що солдат ОСОБА_2 , мужньо виконуючи військовий обов`язок, зник безвісти 04 лютого 2024 року, внаслідок ворожої атаки FPV-дронами позицій між н.п. Іванівське-Кліщиївка Донецької області.
Заявник зазначив, що задля отримання виплат передбачених законодавством, встановлення статусу члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника України, оформлення спадщини, вважає, що наявні всі підстави для оголошення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 померлим.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.07.2025 залучено до участі у справі заінтересовану особу військову частину НОМЕР_1 .

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 листопада 2025 року заяву задоволено.
Оголошено військовослужбовця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , загиблим днем ІНФОРМАЦІЯ_2 між населеними пунктами Іванівське - Кліщиївка Донецької області внаслідок його безпосередньої участі в бойових діях під час виконання бойового завдання з відсічі збройної агресії російської федерації проти України.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду Військова частина НОМЕР_1 оскаржила таке в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви.
В обґрунтування скарги посилається на те, що рішення суду ґрунтується на поясненнях свідків, які не стверджують, що бачили загибель або поранення ОСОБА_2 , але повідомляють що 04.02.2024, після обстрілу позицій ОСОБА_2 не повернувся та не виходив на зв`язок.
Так як конструкція безвісної відсутності ґрунтується на припущеннях, при її застосуванні, особливо у сфері спадкування, а тому вважає, що рішення суду ґрунтується на припущеннях та є передчасним. 

ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у задоволення такої та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Оскільки наявні безумовні докази на підтвердження обставин наведених у заяві, а суперечність у доказах яка б унеможливлювала оголошення військовослужбовця ОСОБА_2 загиблим відсутня, а тому заперечення військової частини НОМЕР_1 слід вважати такими, що не заслуговують на увагу. 

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 , виданого 14 жовтня 2003 року, ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_1 , батьком якого записаний ОСОБА_2 а матір`ю ОСОБА_3 .
07.02.2024 ОСОБА_3 отримала Сповіщення сім`ї №196, яким її було зі скорботою сповіщено про те, що її чоловік, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мужньо виконуючи військовий обов`язок, зник безвісти 04 лютого 2024 року, внаслідок ворожої атаки FPV-дронами позицій між н.п. Іванівське-Кліщиївка Донецької області.
08.02.2024 ОСОБА_1 звернувся до відділу поліції №1 Мукачівського РУП ГУНП в Закарпатській області, з заявою про зникнення його батька.
Випискою з реєстру оборонців України, які перебувають у полоні держави-агресора, наданою державним підприємством "Український національний центр розбудови миру" відсутнє підтвердження про перебування військовослужбовця ОСОБА_2 , у полоні від держави-агресора через Центральне агентство з розшуку Міжнародного комітету Червоного Хреста.
Згідно акту №38 про фактичне місце проживання від 08.05.2025 року, ОСОБА_2 з часу оповіщення про зникнення та по сьогоднішній день додому не повертався.
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.10.2010 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.
Відповідно до рапорту командира штурмової роти військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_6 від 05.02.2024 року, вбачається, що при огляді позицій на якій востаннє солдат ОСОБА_2 перебував, виявлено, що останній загинув.
Згідно пояснень ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , вбачається, що поблизу населених пунктів Іванівське-Кліщиївка Донецької області внаслідок артилерійського обстрілу їхній позицій із застосуванням FPV-дронів, неможливо було знаходитися на своїх позиціях, кожен із них шукав укриття, ОСОБА_2 не було знайдено.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності не оспорюваних прав.
Згідно з пунктом 3 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою.
Статтею 306 ЦПК України передбачено, що у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.
Відповідно до частини другої статті 46 ЦК України фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців.
Згідно з частиною третьою статті 46 ЦК України фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це. Фізична особа, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припустити її загибель від певного нещасного випадку або у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена померлою від дня її вірогідної смерті.
Статтею 47 ЦК України визначено, що правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті.
Оголошення фізичної особи померлою це судове визнання померлою фізичної особи, щодо якої за місцем її постійного проживання немає будь-яких відомостей про місце перебування протягом встановленого законом строку.
У правовому контексті оголошення фізичної особи померлою є припущенням її смерті, що має наслідком припинення правосуб`єктності. Суд під час оголошення фізичної особи померлою достеменно не може встановити факт її смерті, а лише припускає це на підставі непрямих доказів або у зв`язку із тривалою безвісною відсутністю.
Оголошення громадянина померлим має своїм призначенням усунення невизначеності, яка склалася у правовідносинах за участю особи, яка тривалий час є відсутньою за місцем свого постійного проживання і місце перебування якої невідоме.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 грудня 2024 року в справі № 755/11021/22 вирішила виключну правову проблему щодо початку відліку строку, передбаченого частиною другої статті 46 ЦК України, для оголошення судом фізичної особи померлою у разі, якщо є підстави припускати про вірогідну смерть (загибель) особи на території, на якій велись активні бойові дії.
Велика Палата Верховного Суду наголосила, що в частині другій статті 46 ЦК України йдеться про воєнні дії, збройний конфлікт, а не про воєнний стан. Не можна тлумачити цей припис як такий, що його можливо застосувати стосовно оголошення особи померлою винятково після скасування воєнного стану на всій території України.
З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою не раніше спливу шести місяців від дня закінчення активних бойових дій на місці ймовірної загибелі фізичної особи або від дня настання події, за якої відбулася загибель фізичної особи, якщо така подія, хоча і є наслідком воєнних дій, проте сталася не на території ведення активних дій.
Особа може бути оголошена в судовому порядку померлою у разі встановлення обставин, на підставі яких суд робить вірогідне припущення про смерть цієї особи. На цьому наголошено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі № 177/11/20, від 07 листопада 2023 року у справі № 607/159/23.
У постановах від 26 квітня 2023 року у справі № 337/3725/22, від 29 березня 2023 року у справі № 753/8033/22 Верховний Суд дійшов висновків, що підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. Доказами, що підтверджують факт смерті особи в умовах воєнного стану або на тимчасово окупованій території України, можуть бути, зокрема: письмові докази; речові докази, у тому числі звуко- і відеозаписи; висновки експертів; копії лікарського свідоцтва/довідки про смерть; показання свідків, що можуть підтвердити ті обставини, на які посилається заявник; довідки з військкомату або від командира військової частини (у випадку загибелі військовослужбовців); заяви до правоохоронних органів про зникнення особи, в тому числі при обставинах, що загрожували їй смертю.
Вочевидь вказаний перелік доказів не є вичерпним та може бути конкретизований у кожній справі залежно від встановлених у ній обставин.
Подібні висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 25 жовтня 2023 року у справі № 607/1612/23 (провадження № 61-6323св23).
Разом із тим суд повинен мати достатні належні та допустимі докази для встановлення обставин, на підставі яких можливо зробити вірогідне припущення про смерть громадянина. Відсутність безумовних доказів або суперечність у доказах на підтвердження обставин, що надаються заявником та/або заінтересованими особами, унеможливлює оголошення особи померлою (див. постанови Верховного Суду від 08 лютого 2024 року у справі № 148/1207/22, від 04 червня 2025 року у справі № 591/11696/23, від 18 грудня 2025 року у справі № 357/16463/24).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Задовольняючи заяву про оголошення безвісті зниклої особи померлою, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_2 , будучи військовослужбовцем, зник безвісти у зв`язку з воєнними діями, що є підставою вважати його загиблим, тому суд вважає необхідним оголосити його померлим від дня його вірогідної смерті, а саме з ІНФОРМАЦІЯ_6 .

За змістом ч.2 ст.46 ЦК України фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців.
Строк, який у цьому випадку обраховується з дня закінчення активних бойових дій, виконує функцію своєрідного запобіжника, спрямованого на захист прав та інтересів фізичної особи, яка може перебувати в невідомому місці або тимчасово не мати змоги вийти на зв`язок з різних причин, пов`язаних з обставинами воєнних дій, збройного конфлікту. Така правова гарантія запобігає передчасному оголошенню особи померлою, враховуючи, що в умовах війни можуть бути численні фактори, які заважають встановленню фактичного місця перебування людини. Цей строк забезпечує можливість з`ясування додаткових обставин або отримання нової інформації про зниклу особу, що сприяє уникненню помилкових судових рішень, які могли б призвести до негативних правових наслідків для самої особи, її родичів і суспільства загалом.

Оскільки за встановленими у цій справі обставинами територія, на якій відбулась вірогідна загибель військовослужбовця ОСОБА_2 (населений пункт Іванівське-Кліщиївка Донецької області) на момент такої події була територією активних бойових дій, у суду з надзвичайно великою вірогідністю є достатні істотні підстави вважати, що військовослужбовець ОСОБА_2 загинув, то відлік строку, передбаченого частиною другою статті 46 ЦК України може бути здійснений у цій справі з 04 лютого 2024 року.
Такий висновок суду не суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2024 року у справі №755/11021/22 про те, що строк має відраховуватися від дня закінчення активних бойових дій на місці ймовірної загибелі фізичної особи або від дня настання події, за якої відбулася загибель фізичної особи, якщо така подія, хоча й є наслідком воєнних дій, проте сталася не на території ведення активних бойових дій (див. пункт 109 постанови).
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, зокрема у постановах від 29 травня 2024 року у справі № 127/28463/23 (щодо оголошення померлим військовослужбовця, який зник безвісті в районі населеного пункту Бахмут Донецької області), від 24 грудня 2025 року у справі № 692/95/25 (щодо оголошення померлим військовослужбовця, який зник безвісті в населеному пункті Одрадівка Бахмутського району Донецької області), від 21 січня 2026 року у справі № 127/11048/24 (щодо оголошення померлим військовослужбовця, який зник безвісті в районі населеного пункту Бахмут Донецької області), від 18 лютого 2026 року у справі № 759/22513/24 (щодо оголошення померлим військовослужбовця, який зник безвісті в населеному пункті Олександропілля Попаснянського району Луганської області), від 04 березня 2026 року у справі № 761/684/25 (щодо оголошення померлим військовослужбовця, який зник безвісті в районі населеного пункту Бахмут Донецької області), від 13 березня 2026 року в справі № 352/1828/25 (щодо оголошення померлим військовослужбовця, який зник безвісти в районі с. Роботине Пологівського району Запорізької області).
Розширювальне тлумачення частини другої статті 46 ЦК України, за якого відлік строку, після спливу якого фізична особа може бути оголошена померлою, ставиться у залежність від можливості отримання підтверджень із території, що після завершення активних бойових дій набула статусу тимчасово окупованої, призводить до позбавлення заявників передбаченого законом механізму захисту його прав, оскільки наведена норма не пов`язує перебіг відповідних строків з такими подіями.
Враховуючи вищенаведене є підстави припускати з високим ступенем вірогідності, що військовослужбовець штурмової роти солдат ОСОБА_2 , ймовірно, загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 за особливих обставин, в районі н.п. Іванівське-Кліщиївка Донецької області, під час виконання бойового завдання, під час потрапляння штурмової групи в зону ворожого артилерійського обстрілу та з односним FPV-дронів.
Суд першої інстанції, правильно визначившись із характером спірних правовідносин і встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення заяви, дійшов обґрунтованого висновку про наявність достатніх підстав для оголошено померлим ОСОБА_2 у результаті його безпосередньої участі у бойових діях та забезпечення заходів з національної безпеки і оборони України, загибель якого пов`язана з виконанням бойового завдання в умовах воєнного стану.

Рішення суду ухвалене з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважуючи на викладене та керуючись нормами статей 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд,апеляційний суд

ухвалив:

апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 , залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 листопада 2025 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 червня 2026 року.

Суддя-доповідач

Судді