ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2026 року
м. Чернівці
справа № 727/13286/25
провадження № 22-ц/822/667/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О.
суддів: Височанська Н. К., Кулянда М. І.
за участю секретаря судового засідання Паучек І. І.
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) – ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 (позивач за зустрічним позовом), ОСОБА_3 ,
апеляційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , на ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівці від 24 лютого 2026 року 
головуюча в суді першої інстанції суддя Танасійчук Н. М.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою про визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Позов обґрунтовано тим, відповідачки забезпечені власним житлом, мають інше постійне місця проживання, вибули на інше постійне місце проживання, та втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 з дня вибуття, а саме ОСОБА_2 з 24 листопада 2018 року та ОСОБА_3 з 04 жовтня 2019 року, незалежно від пред`явлення позову про це, відповідно до положень статті 107 ЖК УРСР.
05 листопада ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому просила суд визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , у зв`язку з її вибуттям на інше постійне місце проживання.
Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 вибула із вказаної вище квартири та має інше житло. Також вказує про наявність майнового спору між сторонами та недоброчесність позивачки за первісним позовом.
Короткий зміст судового рішення
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівці від 24 лютого 2026 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду.
Ухвала суду мотивована тим, що ОСОБА_2 будучи повідомленою про призначення справи до розгляду на 05 лютого 2026 року, у судове засідання не з`явилась, подавши до суду заяву про відкладення судового розгляду у зв`язку з її хворобою.
Аналогічна ситуація склалася і 19 лютого 2026 року.
В судове засідання призначене на 24 лютого 2026 року позивачка за зустрічним позовом не з`явилася. Суд вважав, що ОСОБА_2 була належним чином обізнаною про дату проведення судового засідання, оскільки від неї на адресу суду надійшли численні заяви.
З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку, що на підставі пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 слід залишити без розгляду, оскільки остання будучи належним повідомленою про дату, час та місце розгляду справи двічі поспіль у судові засідання не з`явилася.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівці від 24 лютого 2026 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
ОСОБА_2 посилається на те, що суд першої інстанції постановив ухвалу з порушенням норм процесуального права.
Вважає, що оскаржувану ухвалу постановлено неналежним складом суду, оскільки судове засідання 24 лютого 2026 року було розпочато суддею до моменту фактичного підписання ухвали про відмову у задоволенні відводу.
Вказує, що висновок суду про належне повідомлення позивача є безпідставним, оскільки судові повістки на 19 лютого та 24 лютого були вручені з порушенням встановленого законом 5-денного терміну.
Посилається на порушення права на професійну правничу допомогу, оскільки суд необґрунтовано відхилив клопотання нового представника про відкладення справи для ознайомлення з матеріалами, хоча доручення ним було отримано лише за день до засідання.
Зазначає, що суд помилково розцінив подання нею клопотань про відкладення як доказ обізнаності, оскільки такі звернення були вимушеними через критичний стан здоров`я (подвійний перелом ноги) та неможливість прибуття до суду. 
Узагальнені доводи інших учасників справи
ОСОБА_1 у відзиві просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвала суду першої інстанції – без змін.
Відзив обґрунтовано тим, що апелянтка була належним чином та вчасно повідомлена про всі судові засідання (05 лютого, 19 лютого та 24 лютого 2026 року) через підсистему «Електронний суд». 
Вважає, що факт її обізнаності про дату проведення судових засідань беззаперечно підтверджується поданими нею заявами про відкладення розгляду та іншими клопотаннями.
Твердження апелянта про неможливість участі в засіданнях через стан здоров`я ОСОБА_1 розцінює як спроба введення суду в оману. Згідно з наданими ОСОБА_2 медичними документами, гіпс з її ноги було знято ще у грудні 2025 року, а на лікуванні вона перебувала до січня 2026 року, тобто задовго до призначених засідань у лютому. 
Позивач також зазначає, що заміна представника ОСОБА_2 безпосередньо перед судовим засіданням є виключно наслідком її волевиявлення та не може розцінюватися як обставина, яка зобов`язує суд відкласти розгляд справи, а відтак судом першої інстанції не порушено прав позивачки за первісним позовом на справедливий судовий розгляд.
Вказує, що характер процесуальної поведінки ОСОБА_2 у цій справі свідчать про те, що вона, будучи належним чином та завчасно повідомленою про судові засідання, систематично не з`являлася у них, подаючи клопотання про відкладення розгляду справи без належного обґрунтування та з використанням взаємовиключних доводів.
Отже, повторна неявка позивача за зустрічним позовом є проявом недобросовісності, що дало суду законні підстави залишити позов без розгляду згідно зі статтею 257 ЦПК України.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанцій
17 жовтня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою про визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 1 – 52).
05 листопада ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому просила суд визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , у зв`язку з її вибуттям на інше постійне місце проживання (том 2, а. с. 44 – 76).
20 січня 2026 року було закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 12 год 05 лютого 2026 року (том 2, а. с. 252 - 253).
В судове засідання 05 лютого 2026 року позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_2 не з`явилася, подавши клопотання про відкладення розгляду справи.
Про час і місце наступного судового засідання ОСОБА_2 була повідомлена шляхом надіслання їй у системі «Електронний суд» ЄСІТС. 
Як вбачається з матеріалів справи, судову повістку-повідомлення про проведення судового засідання 19 лютого 2026 року було сформовано через інформаційну-комунікаційну систему суду 16 лютого 2026 року та доставлено до електронного кабінету Гайсан С. Г. у підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС 17 лютого 2026 року о 19 годині 05 хвилин (том 8, а. с. 28, 31).
З протоколу судово засідання від 19 лютого 2026 року вбачається, що головуючою суддею було постановлено ухвалу без оформлення окремого документа про відкладення розгляд справи до 12 годи 15 хвилин 24 лютого 2026 року (том 6, а. с. 248).
Про час і місце цього судового засідання ОСОБА_2 була повідомлена шляхом надіслання їй повістки-повідомлення до електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС. 
Вказану вище судову повістку було сформовано через інформаційну-комунікаційну систему суду 19 лютого 2026 року та доставлено до електронного кабінету Гайсан С. Г. в підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС 20 лютого 2026 року о 13 годині 23 хвилин (том 8, а. с. 29 – 30).
В судове засідання призначене судом на 24 лютого 2026 року позивачка за зустрічним позовом не з`явилася, подавши клопотання про відкладення розгляду справи (том 7, а. с. 1).
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при ухваленні постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалу суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам з огляду на наступне.
Враховуючи встановлені судом обставини справи, а також доводи апеляційної скарги, перед колегією суддів у даній справі постали наступні питання:
– чи належним чином суд першої інстанції повідомив позивачку за зустрічним позовом про дату, час та місце проведення судових засідань?
– враховуючи відповідь на попереднє питання, чи існують у цій справі передбачені пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України підстави для залишення зустрічної позовної заяви без розгляду?
За обставин цієї справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскаржувана ухвала про залишення зустрічного позову без розгляду була постановлена з порушенням норм процесуального права, оскільки фактична неявка позивачки за зустрічним позовом не мала ознак повторності через неналежне повідомлення про перше судове засідання.
Щодо дотримання судом першої інстанції порядку повідомлення учасника справи про дату, час та місце проведення судових засідань 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1) верховенство права; 2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи (див. постанову Верховного Суду від 17 листопада 2021 року в справі № 755/5684/18-ц).
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини друга, четверта статті 12 ЦПК України).
Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
У частині першій статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
На учасників судового процесу та їх представників покладається загальний обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю варто розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.
Особи, які беруть участь у справі, мають право, зокрема брати участь у судових засіданнях, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб (стаття 43 ЦПК України).
Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. У разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.
Залишення позову без розгляду – це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення, у зв`язку із виникненням обставин, які перешкоджають розгляду справи, але можуть бути усунуті в майбутньому.
Умовою для залишення позовної заяви без розгляду з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України, є саме повторна неявка належним чином повідомленого про час і місце розгляду справи позивача. При цьому повторною є друга поспіль неявка позивача, якщо він обидва рази був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи та від нього не надходило заяви про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи (див. постанови Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 759/6512/17, від 20 травня 2021 року у справі № 522/13928/15, від 18 серпня 2021 року у справі № 495/9414/15-ц, від 10 лютого 2022 року у справі № 756/16448/18, від 30 червня 2022 року у справі № 461/1190/21, від 16 квітня 2026 року у справі № 754/11840/19).
Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд залишає позов без розгляду, якщо нез`явлення позивача є перешкодою для розгляду справи. Тобто законодавець диференціює необхідність урахування судом поважності/неповажності причин неявки позивача до суду залежно від того, якою є неявка: першою чи повторною. Така диференціація обумовлена як необхідністю забезпечити дотримання прав позивача на участь у судовому засіданні у разі першої неявки за належного його повідомлення про час та місце судового засідання та поважності причин неявки, так і необхідністю введення певних обмежень з метою дотримання процесуальних строків розгляду справи, прав та інтересів іншої сторони, а тому саме позивач має продемонструвати свій процесуальний інтерес у як найшвидшому розгляді справи, а отже зобов`язаний у розумні інтервали цікавитися провадженням у справі.
Отже, норми частини п`ятої статті 223 та пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України дисциплінують позивача як ініціатора судового розгляду, стимулюють його належно користуватися своїми процесуальними правами, щоб не допустити затягування розгляду справи.
Тож, під час вирішення питання про залишення позову без розгляду правове значення має виключно належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи як першого, так і другого судового засідання, повторність неявки в судове засідання та неподання заяви про розгляд справи за відсутності позивача.
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 757/23967/13-ц (провадження № 61-17220св18), від 28 жовтня 2021 року у справі № 465/6555/16 (провадження № 61-9020св21), від 12 травня 2022 року у справі № 645/5856/13-ц (провадження № 61-2876св21).
За обставин цієї справи апелянтка посилається на те, що її не було належним чином повідомлено про дату, час та місце проведення судового засідання.
У частинах третій-шостій статті 128 ЦПК України передбачено, що судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення – завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, – разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності – разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо повістку надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що явка ОСОБА_2 у цій справі судом першої інстанції не була визнана обов`язковою, а отже повідомлення останньої про дату, час і місце судового засідання повинно здійснюватися судом шляхом завчасного вручення судової повістки-повідомлення.
У судове засідання, яке було призначене на 19 лютого 2026 року ОСОБА_2 не з`явилась, подавши до суду заяву про відкладення судового розгляду у зв`язку з її хворобою.
Судову повістку-повідомлення про проведення вказаного вище судового засідання було сформовано у автоматизованій системі документообігу суду 16 лютого 2026 року та доставлено до електронного кабінету ОСОБА_2 у підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС 17 лютого 2026 року о 19 годині 05 хвилин (том 8, а. с. 28, 31).
Враховуючи положення частини восьмої статті 128 ЦПК України, така судова повістка вважається врученою ОСОБА_2 18 лютого 2026 року, тобто за день до судового засідання. 
Надаючи правову оцінку закріпленій законодавцем у частині п`ятій статті 128 ЦПК України юридичній конструкцій строків вручення судової повістки-повідомлення, зокрема категорії «завчасно», суд апеляційної інстанції звертається до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) пункт 1 статті 6 якої передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, становить фундаментальний принцип, та має на увазі зокрема право на «усне слухання». При цьому право на публічний розгляд було б позбавлене сенсу, якщо сторона у справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість брати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (рішення ЄСПЛ від 13 грудня 2011 року у справі «Трудов проти Росії» (TRUDOV v. Russia), заява № 43330/09, § 24, 27)).
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
ЄСПЛ неодноразово звертав увагу, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.
У рішенні у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року (BELLET v. FRANCE), серія А, № 333-B,) ЄСПЛ вказав, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
ЄСПЛ зазначив, що загальна концепція справедливого судового розгляду, яка охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу, вимагає, щоб особу, щодо якої порушено провадження, було поінформовано про цей факт. Принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі із апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Під загрозою стоїть упевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, inter alia, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свою позицію щодо кожного документа в матеріалах справи. Тому на національні суди може покладатися обов`язок з`ясувати, чи були судові повістки або інші документи завчасно отримані сторонами, та, у разі потреби, зафіксувати таку інформацію у тексті рішення. У разі невручення стороні належним чином судових документів вона може бути позбавлена можливості захищати себе у провадженні (рішення ЄСПЛ від 03 жовтня 2019 року у справі «Харченко проти України», заява № 37666/13, § § 6, 7).
Крім цього, Верховний Суд у постанові від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18 наголошував, що обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однієї із основних засад (принципів) цивільного судочинства – відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства.
З огляду на зазначене вище, колегія суддів вважає, що вручення ОСОБА_2 судової повістки-повідомлення за день до судового засідання не може вважатися належним виконанням судом обов`язку щодо повідомлення учасників справи про місце, дату і час проведення судового засідання, а отже й дотримання судом основних засад (принципів) цивільного судочинства.
Близьким за змістом є висновок Верховним Судом наведений у постанові від 22 лютого 2021 року у справі № 644/7240/17.
Разом з тим, з протоколу судово засідання від 19 лютого 2026 року вбачається, що головуючою суддею було постановлено ухвалу без оформлення окремого документа про відкладення розгляд справи до 12 годи 15 хвилин 24 лютого 2026 року (том 6, а. с. 248).
Про час і місце зазначеного судового засідання ОСОБА_2 була повідомлена шляхом надіслання їй повістки-повідомлення в системі «Електронний суд» ЄСІТС. 
Зазначену вище судову повістку було сформовано через інформаційну-комунікаційну систему суду 19 лютого 2026 року та доставлено до електронного кабінету Гайсан С. Г. у підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС 20 лютого 2026 року о 13 годині 23 хвилин, тобто за чотири дня до судового засідання (том 8, а. с. 29 – 30).
У судове засідання, призначене на 24 лютого 2026 року позивачка за зустрічним позовом не з`явилася, подавши клопотання про відкладення розгляду справи (том 7, а. с. 1).
Отже, враховуючи зазначені вище правові позиції ЄСПЛ щодо застосування положень статті 6 Конвенції, колегія суддів доходить висновку, що про дату, час та місце проведення судове засідання призначеного на 24 лютого 2026 року ОСОБА_2 була повідомлена завчасно.
У цій частині, помилковими є доводи апеляційної скарги про те, що суд був зобов`язаний повідомити позивачку за зустрічним позовом про дату проведення судового засідання за п`ять днів до його проведення, оскільки як вбачається з матеріалів справи, її явку не було визнано обов`язково, а отже, в силу положень статті 128 ЦПК України повістка-повідомлення мала бути вручена ОСОБА_2 завчасно.
Щодо вирішення скарги по суті
У постановах Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі № 500/3032/18 (провадження № 61-19742св21), від 12 січня 2023 року у справі № 205/3009/16 (провадження № 61-6033св22), від 14 лютого 2023 року у справі № 947/15909/21 (провадження № 61-10773св22) вказано, що причини повторної неявки позивача в судове засідання правового значення не мають, а обов`язковими умовами для застосування передбачених пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України процесуальних наслідків повторної неявки позивача в судове засідання є одночасно його належне повідомлення про час і місце судового засідання та відсутність заяви позивача про розгляд справи без його участі у судовому засіданні. Правом на залишення позову без розгляду суд наділений лише у разі повторної неявки належним чином повідомленого позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і якщо його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.
При цьому позивач має бути належним чином і в установленому порядку повідомлений про дату, час і місце як першого, так і другого судового засідання, в яке він не з`явився.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з повторною неявкою у судове засідання належним чином повідомленого позивача, оскільки, як встановлено судом апеляційної інстанції, ОСОБА_2 не була завчасно повідомлена про судове засідання, призначене на 19 лютого 2026 року, а відтак не була належним чином повідомлена про дату, час та місце проведення першого судового засідання.
Наступна неявка у судове засідання, призначене на 24 лютого 2026 року, є фактично лише першою неявкою належним чином повідомленого позивача за зустрічним позовом, що відповідно до статтей 223 та 257 ЦПК України виключає можливість залишення позову без розгляду.
Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про поважність причин неявки у судові засідання, призначені на 19 лютого та 24 лютого 2026 року, оскільки як зазначалось вище наслідки у вигляді залишення позову без розгляду настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Тобто поважність причин повторної неявки у судове засідання не мають правового значення.
Встановивши, що вищенаведені судом порушення норм процесуального права щодо порядку повідомлення позивача за зустрічним позовом є самостійними та достатніми підставами для скасування оскаржуваної ухвали, колегія суддів не надає окремої правової оцінки іншим доводам апеляційної скарги, оскільки їх подальший аналіз не вплине на підсумковий висновок суду про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Отже, оскаржувана ухвала суду першої інстанції була постановлена з порушенням норм процесуального права, що призвело до обмеження права ОСОБА_2 на судовий захист, а тому вона підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно з частиною першою статті 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції постановив ухвалу від 24 лютого 2026 року з порушенням норм процесуального права, а тому її слід скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Щодо розподілу судових витрат
Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не прийняв рішення по суті справи, а направив її для продовження розгляду до суду першої інстанції, то відсутні підстави для розподілу судових витрат.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівці від 24 лютого 2026 року скасувати.
Направити справу № 727/13286/25 для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 23 квітня 2026 року.

Суддя-доповідач     Олександр ОДИНАК

Судді :      Наталія ВИСОЧАНСЬКА

Мирослава КУЛЯНДА