КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

апеляційне провадження №22-ц/824/5442/2026
справа №372/4354/25

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.
суддів Желепи О.В., Соколової В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Обухівського районного суду Київської області від 11 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Висоцької Г.В., дата складення повного рішення не зазначена,
у справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу, -

встановив:

1. Короткий виклад доводів пред`явленого позову.
У липні 2025 року МТСБУ звернулось до ОСОБА_1 із позовом про відшкодування шкоди в порядку регресу.
Вимоги позову мотивує тим, що 26 червня 2024 року у с. Романків на а/д Н01 28 км+800 м сталася ДТП за участю транспортного засобу «Mercedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та транспортного засобу «Honda CR-V», д.н.з. НОМЕР_2 , унаслідок чого транспортним засобам завдано механічних пошкоджень.
Постановою Обухівського районного суду Київської області ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача не була забезпечена полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у зв`язку з цим потерпіла особа звернулася до Моторного (транспортного) страхового бюро України із заявою про відшкодування шкоди.
Відповідно до підпункту "а" пункту 41.1 статті 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ здійснює відшкодування шкоди, заподіяної транспортним засобом, власник якого не застрахував цивільно-правову відповідальність. За результатами розгляду заяви позивач визначив розмір збитків та здійснив регламентну виплату потерпілій особі у сумі 49 924,92 грн. Загальний розмір витрат з урахуванням витрат на збір документів та визначення розміру шкоди становить 52 124,92 грн.
З посиланням на частину 2 статті 1187, частину 1 статті 1166 ЦК України, частину 1 статті 1191 ЦК України, частину 2 статті 28 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" вказує, що МТСБУ після виплати страхового відшкодування має право пред`явити регресний позов до власника або водія транспортного засобу, який спричинив ДТП та не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 52 124,92 грн у порядку регресу.
Мотивуючи наведеним, просить стягнути з ОСОБА_1 на користь МТСБУ завдану шкоду в порядку регресу у розмірі 52 124,92 грн.
Стягнути судові витрати.
2. Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 11 листопада 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовивши у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що відповідач ОСОБА_1 є інвалідом армії та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни, учасників бойових дій.
Суд першої інстанції послався на положення пункту 13.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та вказав, що відповідач станом на дату вчинення дорожньо-транспортної пригоди був звільнений від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України.
Суд зробив висновок, що завдана шкода підлягає відшкодуванню МТСБУ у порядку, визначеному Законом, уважаючи правомірним застосуванням вказаної пільги до відповідача.
3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погодившись з ухваленим рішенням, МТСБУ подано апеляційну скаргу.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на невідповідність висновків суду обставинам у справі щодо того, що відповідач є особою з інвалідністю внаслідок війни/ветераном війни, відтак звільняється від обов`язкового страхування відповідно до пункту 13.1 статті 13 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".
Зазначає, що із матеріалів справи убачається, що відповідач має інвалідність II групи, встановлену внаслідок проходження військової служби, що підтверджується даними пенсійного посвідчення та іншими документами. Водночас ця обставина не свідчить про належність до категорій осіб, визначених статтями 4, 6-9 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", зокрема учасників бойових дій чи осіб з інвалідністю внаслідок війни.
Вказує, що судом першої інстанції не звернуто увагу на те, що ІІ група інвалідності відповідачу встановлена в період проходження військової служби з 20 березня 1996 року по 01 квітня 1997 року, що підтверджується посвідченням № НОМЕР_3 , виданим 05 червня 1996 року. Саме на підставі цього посвідчення № НОМЕР_3 , виданого 05 червня 1996 року, відповідачу видано пенсійне посвідчення № НОМЕР_4 від 16 вересня 2025 року.
Уважає, що в цьому випадку підстав для застосування пункту 13.1 статті 13 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" щодо повного звільнення від обов`язкового страхування не існує. Натомість до відповідача підлягає застосуванню пільга, встановлена пунктом 13.2 статті 13 вказаного Закону, який передбачає лише 50% зменшення страхового платежу за умови дотримання визначених критеріїв.
Уважає, що висновок суду першої інстанції ґрунтується на неправильному тлумаченні правового статусу відповідача та невірному застосуванні норм Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". 
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 20 січня 2015 року у справі №21-528а14.
Мотивуючи наведеним, просить рішення Обухівського районного суду Київської області від 11 листопада 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким вимоги позову задовольнити.
Розподілити судові витрати.
4. Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу.
Відзиву на апеляційну скаргу на адресу Київського апеляційного суду не надходило.
5. Позиція учасників справи.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України справа розглядається без повідомлення учасників справи.
6. Позиція суду апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
7. Фактичні обставини справи, установлені судом.
З матеріалів справи убачається, що 26 червня 2024 року в селі Романків автодорога Н01 28 км + 800 м відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Mercedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та транспортного засобу «Honda CR-V», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Постановою Обухівського районного суду Київської області ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП (а.с. 10).
На момент настання ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не була, що підтверджується відомостями із сайту МТСБУ (а.с. 11).
Відповідно до даних свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 власником транспортного засобу «Honda CR-V», д.н.з. НОМЕР_2 , є ОСОБА_2 (а.с. 16).
03 липня 2025 року ОСОБА_2 звернувся до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування (а.с. 12-13).
Згідно даних звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу №20394 від 23 липня 2024 року, убачається, що вартість матеріального збитку, завданого власнику КТЗ «Honda CR-V», д.н.з. НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок ДТП, що сталась 26 червня 2024 року, станом на 12 липня 2024 року складає 52 559,73 гривень (а.с. 18-37).
З даних довідки №1 про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих від 01 жовтня 2024 року убачається, що МТСБУ прийнято рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 49 924,92 гривень (а.с. 40).
Факт виплати страхового відшкодування у розмірі 49 924,92 гривень підтверджується даними платіжної інструкції №940483 від 08 жовтня 2024 року (а.с. 38).
Відповідно до даних платіжної інструкції №924449 від 07 серпня 2024 року МТСБУ сплатило на рахунок ТОВ "ЕАК "Довіра" 2 200,00 гривень. У графі призначення платежу зазначено "оплата послуг аваркома (експерта) по справі №104789, згідно рах. № 20394 від 23 липня 2024 року" (а.с. 39).
З даних пенсійного посвідчення НОМЕР_7 від 16 вересня 2025 року убачається, що ОСОБА_1 призначено пенсію по інвалідності. У графі вид пенсії вказано "по інвалідності 2 гр., інвалідність армії" (а.с. 54).
Відповідно до даних посвідчення № НОМЕР_3 від 06 травня 1996 року убачається, що ОСОБА_1 встановлено 2 групу інвалідності в період проходження військової служби з 20 березня 1996 року по 01 квітня 1997 року (а.с.73).
8. Мотиви, якими керується колегія суддів апеляційного суду, та застосовані норми права.
Згідно зі статтею 1166 Цивільного кодексу України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Зокрема, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина 2 статті 1187 ЦК України).
Статтею 1188 ЦК України унормовано, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (частина перша).
Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини (частина 2 статті 1188 ЦК України).
Отже, особа, якій заподіяно шкоду, зокрема внаслідок ДТП, у випадках, визначених законом, має право на її відшкодування. Захист цього права фізичних та юридичних осіб у разі настання страхових випадків, передбачених договором страхування або законом, забезпечує цивільно-правовий інститут страхування.
За наведеним у статті 1 Закону України "Про страхування" визначенням страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
Зазначеним Законом у статті 7 встановлено види обов`язкового страхування, одним з яких є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкове страхування відповідальності).
Відносини у сфері обов`язкового страхування відповідальності на момент виникнення спірних правовідносин врегульовані Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон №1961-IV), який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
Суб`єктами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, МТСБУ, потерпілі (стаття 4 Закону №1961-IV) (тут і далі в редакції на момент виникнення спірних правовідносин).
МТСБУ є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. До основних завдань МТСБУ віднесено, зокрема, здійснення виплати із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим законом (пункт 39.1, підпункт 39.2.1 пункт 39.2 статті 39 Закону №1961-IV).
Регламентні виплати з централізованих страхових резервних фондів МТСБУ передбачені статтею 41 Закону №1961-IV, згідно з підпунктом (а) пункту 41.1 якої МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, зокрема, транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
Порядок здійснення страхового відшкодування на території України, у тому числі МТСБУ у передбачених Законом випадках, врегульовано розділом ІІІ Закону №1961-IV.
Зокрема, згідно з пунктом 36.2 статті 36 Закону №1961-IV страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.
Виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків (пункт 36.4 статті 36 Закону №1961-IV).
Водночас згідно з положеннями пункту 38.2.1 статті 38 Закону №1961-IV після сплати страхового відшкодування МТСБУ має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.
Аналіз положень підпункту 38.2.1 пункту 38.2 статті 38 Закону №1961-IV дозволяє зробити висновок, що законодавець визначив право МТСБУ звернутися із регресним позовом, у тому числі, до власника транспортного засобу.
У справі, що переглядається колегією суддів, МТСБУ звернулось до ОСОБА_1 із позовом про відшкодування шкоди в порядку регресу, у зв`язку із виплатою страхового відшкодування потерпілій особі.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до пункту 13.1 Закону №1961-IV учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю I групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.
Отже, наведена норма встановлює виключний перелік осіб, які звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а обов`язок відшкодування шкоди покладається на МТСБУ.
Відповідно до статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", в редакції, що діяла на момент видачі відповідачу посвідчення - 06 травня 1996 року, до інвалідів війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Великої Вітчизняної воєн або з участю в бойових діях у мирний час.
До інвалідів війни належать також інваліди з числа:
військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами;
осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України і Служби безпеки України та інших військових формувань, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами;
малолітніх (яким на момент ув`язнення не виповнилося 14 років) в`язнів фашистських концтаборів та інших місць примусового тримання, які визнані інвалідами від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин;
осіб, які стали інвалідами внаслідок поранень чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних у районах бойових дій у період Великої Вітчизняної війни та від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння у повоєнний період, а також під час виконання робіт, пов`язаних з розмінуванням боєприпасів часів Великої Вітчизняної війни незалежно від часу їх виконання;
осіб, які стали інвалідами внаслідок воєнних дій громадянської та Великої Вітчизняної воєн або стали інвалідами із зазначених причин у неповнолітньому віці у воєнні та повоєнні роки;
військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, а також колишніх бійців винищувальних батальйонів, взводів і загонів захисту народу та інших осіб, які брали безпосередню участь у бойових операціях по ліквідації диверсійно-терористичних груп та інших незаконних формувань на території колишнього Союзу РСР і стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних під час виконання службових обов`язків у цих батальйонах, взводах і загонах у період з 22 червня 1941 року по 31 грудня 1954 року;
учасників бойових дій на території інших держав, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з перебуванням у цих державах.
Відповідно до частини 2 статті 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ" (тут і далі в редакції, яка діяла на момент видачі відповідачу посвідчення № НОМЕР_3 ) військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які стали інвалідами за умов, передбачених цим Законом, набувають право на пенсію по інвалідності.
Відповідно до статті 18 Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ" пенсії по інвалідності призначаються військовослужбовцям, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які стали інвалідами, якщо інвалідність настала в період проходження ними служби чи не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби, або якщо інвалідність настала пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, одержаних у період проходження служби.
Відповідно до статті 20 Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ" залежно від причини інвалідності інваліди з числа військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ поділяються на такі категорії:
а) інваліди війни - при настанні інвалідності внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Великої Вітчизняної воєн або з участю у бойових діях у мирний час, а також інші особи, зазначені у статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";
б) інші інваліди з числа військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ - при настанні інвалідності внаслідок каліцтва, одержаного в результаті нещасного випадку, не пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про загальний військовий обов`язок і військову службу" військова служба - є почесним обов`язком кожного громадянина України, особливим видом державної служби, пов`язаної з виконанням громадянином України загального військового обов`язку і службою на конкурсно-контрактній основі у Збройних Силах України та інших військах, створених відповідно до законодавства України. Однією із форм військової служби є строкова військова служба.
Метою проходження строкової військової служби громадянином України у Збройних Силах України та інших військових формуваннях є здобуття військово-облікової спеціальності, набуття практичних навичок і умінь для збройного захисту Вітчизни.
Отже, за вказаною нормою проходження строкової служби з метою здобуття військово-облікової спеціальності, набуття практичних навичок і умінь, не є тотожним участі в бойових діях та захисту Батьківщини в розумінні статті 7 Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ".
Із даних посвідчення № НОМЕР_3 від 06 травня 1996 року убачається, що ОСОБА_1 встановлено 2 групу інвалідності в період проходження військової служби з 20 березня 1996 року по 01 квітня 1997 року.
16 вересня 2025 року на ім`я ОСОБА_1 видано пенсійне посвідчення НОМЕР_7 , відповідно до якого відповідачу призначено пенсію по інвалідності 2 групи. Зазначено таке "інвалідність армії".
Визначення поняття "інвалід армії" наведене у порядку обліку, зберігання, оформлення та видачі пенсійних посвідчень в Пенсійному фонді України та його органах, який втратив чинність 08 грудня 2017 року.
Так, згідно підпунктів 5, 7 пункту 15 вказаного порядку:
5) інвалід війни - інваліди внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Великої Вітчизняної воєн або з участю у бойових діях у мирний час, а також інші особи, зазначені у статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";
7) інвалід армії - інваліди внаслідок каліцтва, одержаного в результаті нещасного випадку, не пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби.
Отже, наведені у пенсійному посвідченні відомості про призначення відповідачу пенсії по інвалідності із зазначенням статусу "інвалід армії" самі по собі не підтверджують наявність у нього статусу особи з інвалідністю внаслідок війни у розумінні статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
Колегія суддів звертає увагу, що для застосування пільги, передбаченої пунктом 13.1 статті 13 Закону №1961-IV, особа повинна належати саме до категорії учасників бойових дій, постраждалих учасників Революції Гідності, осіб з інвалідністю внаслідок війни або осіб з інвалідністю І групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами.
Водночас із матеріалів справи не убачається, що ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій чи особи з інвалідністю внаслідок війни у значенні Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
Надані відповідачем документи підтверджують лише факт встановлення йому інвалідності ІІ групи у період проходження військової служби та призначення пенсії по інвалідності як "інваліду армії", що відповідно до наведених вище положень законодавства не є тотожним статусу "особа з інвалідністю внаслідок війни".
При цьому посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, посвідчення учасника бойових дій або інших документів, які б підтверджували належність відповідача до категорій осіб, визначених пунктом 13.1 статті 13 Закону №1961-IV, матеріали справи не містять.
За таких обставин висновок суду першої інстанції про наявність підстав для звільнення відповідача від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відповідно до пункту 13.1 статті 13 Закону №1961-IV є помилковим та таким, що не ґрунтується на належних і допустимих доказах.
Доводи апеляційної скарги МТСБУ про неправильне застосування судом першої інстанції положень пункту 13.1 статті 13 Закону №1961-IV є обґрунтованими.
Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП не була застрахована, а МТСБУ відповідно до вимог Закону №1961-IV здійснило регламентну виплату потерпілій особі, у позивача виникло право регресної вимоги до відповідача відповідно до положень пункту 38.2.1 статті 38 Закону №1961-IV.
Доводи апеляційної скарги у цій частині знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Посилання скаржника на можливість застосування до відповідача пільги, передбаченої пунктом 13.2 статті 13 Закону №1961-IV, не впливає на вирішення спору, оскільки зазначена норма передбачає лише зменшення розміру страхового платежу при укладенні договору страхування, однак не звільняє особу від обов`язку укладення такого договору та не виключає права МТСБУ на регресну вимогу у разі відсутності чинного полісу.
Перевіряючи обґрунтованість заявленого до стягнення розміру шкоди, колегія суддів виходить із такого.
Матеріалами справи підтверджується, що МТСБУ здійснило регламентну виплату потерпілій особі у розмірі 49 924,92 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №940483 від 08 жовтня 2024 року.
Також МТСБУ понесло витрати на оплату послуг аварійного комісара (експерта) у розмірі 2 200,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №924449 від 07 серпня 2024 року.
Відповідачем розмір виплаченого страхового відшкодування та понесених позивачем витрат не спростовано, належних та допустимих доказів на підтвердження необґрунтованості визначеного розміру шкоди матеріали справи не містять.
Таким чином, загальний розмір витрат МТСБУ, які підлягають стягненню з відповідача у порядку регресу, становить 52 124,92 грн.
За змістом пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для звільнення відповідача від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відповідно до пункту 13.1 статті 13 Закону №1961-IV, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку із неправильним застосуванням норм матеріального права.
За таких обставин апеляційна скарга МТСБУ підлягає задоволенню, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 11 листопада 2025 року - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до даних платіжної інструкції №23489 від 21 липня 2025 року за подачу позовної заяви МТСБУ сплачено судовий збір у розмірі 3 028,00 гривень (а.с. 1).
Згідно даних платіжної інструкції №0002208 від 20 січня 2026 року за подачу апеляційної скарги МТСБУ сплачено 3 633,60 гривень судового збору (а.с. 91).
Згідно з частиною 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оскільки відповідач є особою з інвалідністю II групи та відповідно до пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору, понесені позивачем судові витрати в розмірі 3 028,00 гривень та 3 633,60 гривень необхідно компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 11 листопада 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення такого змісту.

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України завдану шкоду в порядку регресу у розмірі 52 124,92 гривень.

Судові витрати, понесені Моторним (транспортним) страховим бюро України по сплаті судового збору в розмірі 3 028,00 гривень у суді першої інстанції та 3 633,60 гривень у суді апеляційної інстанції компенсувати в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді О.В. Желепа

В.В. Соколова