ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/3658/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,
при секретарі судового засідання: Фещук В.М.,
за участю представників:
від Державного підприємства "Морський торговельний порт "Південний" – Заверюха В.О.,
від Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Оператор припортових станцій" Акціонерного товариства "Українська залізниця" – Ніколащенко С.О.,
розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Оператор припортових станцій" Акціонерного товариства "Українська залізниця"
на рішення Господарського суду Одеської області від 05.03.2026, прийняте суддею Літвіновим С.В., м. Одеса, повний текст складено 16.03.2026,
у справі №916/3658/25
за позовом: Державного підприємства "Морський торговельний порт "Південний"
до відповідача: Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Оператор припортових станцій" Акціонерного товариства "Українська залізниця"
про визнання договору укладеним

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2025 р. Державне підприємство "Морський торговельний порт "Південний" звернулося з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Оператор припортових станцій" Акціонерного товариства "Українська залізниця", в якому просило визнати укладеним між сторонами договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг у редакції, наведеній у прохальній частині позовної заяви.
Позовні вимоги обґрунтовані безпідставністю ухилення відповідача від укладення з позивачем договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг, обов`язковість укладення якого встановлена чинним законодавством та умовами договору оренди державного нерухомого майна, що свідчить про наявність правових підстав для визнання зазначеного договору укладеним у судовому порядку.
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 22.09.2025 відкрито провадження у справі №916/3658/25.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 05.03.2026 у справі №916/3658/25 (суддя Літвінов С.В.) задоволено позов; визнано укладеним між Державним підприємством "Морський торговельний порт "Південний" та Акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі філії "Оператор припортових станцій" Акціонерного товариства "Українська залізниця" договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг у період з 01.11.2020 по 01.09.2025 у редакції, наведеній у резолютивній частині цього рішення; стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Оператор припортових станцій" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Державного підприємства "Морський торговельний порт "Південний" витрати по сплаті судового збору у розмірі 3028 грн.
Судове рішення мотивоване протиправністю відмови відповідача від укладення з позивачем договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг у запропонованій позивачем редакції, яка відповідає примірному договору, затвердженому наказом Фонду державного майна України №1774 від 23.08.2000, що був чинним на момент виникнення між сторонами спірних правовідносин. 
Не погодившись з ухваленим рішенням, Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Оператор припортових станцій" Акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 05.03.2026 у справі №916/3658/25 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
Зокрема, скаржник наголошує на неправильності визначення відповідача, а також на тому, що філія "Оператор припортових станцій" Акціонерного товариства "Українська залізниця" не отримувала договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг, визнати який укладеним позивач просить у цій справі. Крім того, апелянт звертає увагу на те, що між сторонами був укладений договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання державного майна та надання комунальних послуг орендарю №151-27/16 від 02.09.2025, що є аналогічним договору, який позивач просить визнати укладеним, окрім показників середньомісячного споживання електричної енергії, вказаних у додатках до відповідних договорів.
У відзиві на апеляційну скаргу б/н від 04.05.2026 (вх.№1378/26/Д2 від 13.05.2026) Державне підприємство "Морський торговельний порт "Південний" просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Оператор припортових станцій" Акціонерного товариства "Українська залізниця", а рішення Господарського суду Одеської області від 05.03.2026 у справі №916/3658/25 – залишити без змін, посилаючись на правильність визначення відповідача та суперечливість поведінки останнього, а також на те, що обов`язок укласти договір про відшкодування витрат з балансоутримувачем визначений законодавством і погодженими умовами договору оренди.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 20.04.2026 у справі №916/3658/25 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження.
В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.05.2026 вирішено розглянути апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Оператор припортових станцій" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду Одеської області від 05.03.2026 у справі №916/3658/25 поза межами строку, встановленого частиною першою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, та призначено дану справу до розгляду на 24.06.2026 об 11:30.
У судовому засіданні 24.06.2026 представник Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Оператор припортових станцій" Акціонерного товариства "Українська залізниця" підтримав апеляційну скаргу; представник Державного підприємства "Морський торговельний порт "Південний" висловив заперечення проти її задоволення.
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
28.08.2007 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області ("Орендодавець") та Одеською залізницею ("Орендар") укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №20984091372, за умовами якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування державне нерухоме майно ("об`єкт оренди"), а саме: нежитлове приміщення на 1-му поверсі будівлі адміністративно-побутового корпусу ВРР-2 площею 17 кв.м, що перебуває на балансі Державного підприємства "Морський торговельний порт "Южний" (після перейменування – Державне підприємство "Морський торговельний порт "Південний"; "Балансоутримувач").
Додатком до вищенаведеного договору є акт приймання-передачі державного нерухомого майна, що перебуває на балансі Державного підприємства "Морський торговельний порт "Південний", підписаний між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області, Одеською залізницею та Державним підприємством "Морський торговельний порт "Південний".
Договором №1 від 01.04.2021 про внесення змін до договору №20984091372 від 28.08.2007 викладено вказаний договір оренди у новій редакції відповідно до примірного договору оренди державного майна за формою, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України №820 від 12.08.2020.
Положеннями пункту 12.2 змінюваних умов договору №20984091372 від 28.08.2007 (у редакції договору №1 від 01.04.2021) визначено строк договору оренди – 5 років (з 01.11.2020 по 31.10.2025).
Згідно з пунктом 9.2 змінюваних умов договору №20984091372 від 28.08.2007 (у редакції договору №1 від 01.04.2021) витрати на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг Орендарю компенсуються Орендарем у порядку, передбаченому пунктом 6.5 незмінюваних умов цього договору.
У пункті 6.5 незмінюваних умов договору №20984091372 від 28.08.2007 (у редакції договору №1 від 01.04.2021) вказано, що протягом п`яти робочих днів з дати укладення цього договору Балансоутримувач зобов`язаний надати Орендарю для підписання два примірники договору про відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг Орендарю відповідно до примірного договору, затвердженого наказом Фонду державного майна. Орендар зобов`язаний протягом десяти робочих днів з моменту отримання примірників договору про відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг Орендарю підписати і повернути Балансоутримувачу примірник договору або подати Балансоутримувачу обґрунтовані зауваження до сум витрат, які підлягають відшкодуванню Орендарем за договором.
Супровідним листом №4521/01/202/21 від 07.06.2021 позивач направив на адресу Орендаря для підписання два підписані зі сторони Балансоутримувача примірники договору про відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого державного майна та надання комунальних послуг.
У відповідь на вищенаведене звернення Орендар листом №ДН5-07/490 від 20.07.2021 повернув Балансоутримувачу вищезазначені примірники договорів без підписання з наданням зауважень та заперечень щодо окремих умов та розрахунків, викладених у проекті договору.
За результатами опрацювання зауважень та пропозицій, зазначених у вказаному вище листі, Державне підприємство "Морський торговельний порт "Південний" листом №1753/01/151/22 від 04.05.2022 повторно надіслало на розгляд Орендаря два підписаних зі сторони Балансоутримувача примірники договору про відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого державного майна та надання комунальних послуг.
16.09.2021 представниками сторін складено та без зауважень підписано акт обстеження об`єкта оренди за договором №20984091372 від 28.08.2007, в якому зафіксовано фактичну кількість електричного обладнання для розрахунку середньомісячного споживання електричної енергії відповідно до встановленої потужності.
Листом №ДН5-07/194 від 24.06.2022 Орендар повернув позивачеві примірники договору про відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого державного майна та надання комунальних послуг без підписання з наданням нових зауважень та заперечень щодо умов та розрахунків.
В подальшому супровідним листом №5618/01/151/24 від 18.09.2024 позивач направив на адресу Орендаря для підписання два підписані зі сторони Балансоутримувача примірники договору про відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого державного майна та надання комунальних послуг. До цього листа також додано низку розрахунків.
У матеріалах справи також містяться копії:
-укладеного між Державним підприємством "Морський торговельний порт "Южний" та Одеською залізницею договору на подачу тепла, води та приймання стічних вод №ОГЄ-100/д від 05.06.2006 разом з додатками та додатковою угодою №13 від 08.02.2024 до нього;
-укладеного між Державним підприємством "Морський торговельний порт "Південний" та Акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі філії "Оператор припортових станцій" Акціонерного товариства "Українська залізниця" договору №151-27/16 від 02.09.2025 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого державного майна та надання комунальних послуг орендарю у період з 02.09.2025 по 31.12.2025.
Не укладення відповідачем договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого державного майна та надання комунальних послуг орендарю у період з 01.11.2020 по 01.09.2025 стало підставою для звернення позивача до суду з позовом у даній справі про визнання вказаного договору укладеним між сторонами у редакції, викладеній у прохальній частині позовної заяви.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з протиправності відмови відповідача від укладення з позивачем договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг у запропонованій позивачем редакції, яка відповідає примірному договору, затвердженому наказом Фонду державного майна України №1774 від 23.08.2000, що був чинним на момент виникнення між сторонами спірних правовідносин. 
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду не погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про задоволення позову з огляду на наступне.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки недоведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Приписами статті 638 Цивільного кодексу України унормовано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Частиною першою статті 640 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Статтею 649 Цивільного кодексу України встановлено, що розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом. Розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору не на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, можуть бути вирішені судом у випадках, встановлених за домовленістю сторін або законом.
Наказом Фонду державного майна України №1774 від 23.08.2000 "Про затвердження договорів оренди" затверджено примірний договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю.
В силу пунктів 4, 5 Методики розрахунку орендної плати за державне майно, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №630 від 28.04.2021, до плати за оренду іншого окремого індивідуально визначеного майна не включаються витрати на утримання орендованого майна та плата за послуги, які відповідно до укладеного договору зобов`язується надавати орендарю балансоутримувач. Відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна (у тому числі місць загального користування та прибудинкової території) та надання комунальних послуг орендарю здійснюється відповідно до договору, укладеного між балансоутримувачем та орендарем, примірна форма якого затверджується Фондом державного майна.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, відповідач дійсно не уклав з позивачем договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна, як то передбачено умовами договору оренди №20984091372 від 28.08.2007 (у редакції договору №1 від 01.04.2021), у зв`язку з чим у цій справі Державне підприємство "Морський торговельний порт "Південний" прагне у судовому порядку врегулювати порядок виконання зобов`язання щодо відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг за період, що минув до звернення з позовом до суду, а саме: з 01.11.2020 по 01.09.2025, що підтверджується змістом редакції відповідного договору, визнати укладеним який просить позивач.
Відтак фактично предметом розгляду у цій справі є переддоговірний спір, при вирішенні якого договірне зобов`язання виникає саме на підставі судового рішення, а днем укладення договору вважається день набрання чинності рішенням суду у цій справі. Натомість строк початку дії запропонованого позивачем до укладення договору та строк закінчення його дії перебувають за межами дати набрання рішенням суду законної сили.
З огляду на викладене, укладення договору у редакції позивача є неможливим, адже запропонована ним редакція містить умову, що договір діє до 01.09.2025, а не з моменту набрання рішенням законної сили.
Такі умови договору визначають для відповідача зобов`язання, які не існували раніше, а саме: до дати набрання чинності рішенням суду про визнання договору укладеним. Умови щодо поширення дії договору на правовідносини сторін, які виникли до його укладення, можуть бути передбачені лише за волевиявленням сторін договору. У переддоговірному спорі, який виник щодо договору, укладення якого є обов`язковим у силу закону, фактично судовим рішенням утверджуються права та обов`язки для сторін цього договору, зміст яких є обов`язковим у силу вимог закону, або такі, що погоджені сторонами.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 25.03.2026 у справі №920/425/24, в межах якої також розглядався позов про визнання укладеним договору про відшкодування комунальних витрат, обов`язок укладення якого між сторонами був встановлений умовами договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності.
Крім того, у постановах Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №904/299/18, від 08.10.2019 у справі №904/3129/18, від 18.01.2022 у справі №915/1473/20, від 18.01.2022 у справі №902/1209/20, від 01.06.2022 у справі №916/942/21, від 19.12.2023 у справі №911/1428/22, від 09.07.2024 у справі №925/1176/23 викладено висновок про те, що за змістом частини другої статті 631 Цивільного кодексу України договір, за загальним правилом, набирає чинності з моменту його укладення та не застосовується до відносин сторін, які виникли до його укладення. З цього правила існує виняток, передбачений частиною третьою тієї ж статті, за яким сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення, але такий виняток може мати місце лише за згодою сторін. При цьому умови щодо поширення дії договору на правовідносини сторін, які виникли до його укладення, можуть бути передбачені лише за волевиявленням сторін договору.
Спосіб захисту у вигляді визнання договору укладеним спрямований на усунення невизначеності у правовідносинах сторін на майбутнє та на встановлення між ними договірного регулювання у випадках, коли одна зі сторін безпідставно ухиляється від укладення договору, обов`язковість якого передбачена законом. Разом із тим такий спосіб захисту не може використовуватись як інструмент ретроспективного конструювання договірних правовідносин за весь період, який вже завершився до моменту вирішення спору судом. 
Звертаючись з даним позовом, позивач фактично просив суд не врегулювати існуючий між сторонами переддоговірний спір, а замінити відсутнє протягом попередніх років волевиявлення відповідача на укладення договору та надати договору зворотну силу щодо правовідносин, які існували і припинилися до набрання рішенням законної сили. Проте, судове рішення не може підміняти собою волевиявлення сторін у частині поширення дії договору на минулі відносини, оскільки відповідно до частини третьої статті 631 Цивільного кодексу України таке поширення можливе виключно за взаємною згодою сторін. Інше тлумачення означало б можливість судового формування договірних прав та обов`язків сторін ретроспективно всупереч волі однієї із них, що суперечило б не лише положенням статті 631 Цивільного кодексу України, а й фундаментальним засадам приватного права, зокрема, принципам юридичної визначеності, свободи договору та передбачуваності правового регулювання.
Задоволення позову у запропонований позивачем спосіб фактично призводить до виникнення правової ситуації, за якої суд визнає укладеним договір, строк дії якого повністю закінчився ще до набрання рішенням законної сили. За таких обставин, на момент виникнення договору як юридичного факту строк його існування вже вичерпаний. Натомість цивільно-правовий договір покликаний регулювати поведінку його сторін шляхом встановлення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків. Якщо на момент виникнення договору період, на який він мав поширюватися, вже минув, такий договір об`єктивно не здатний виконувати свою регулятивну функцію, а судове рішення про його укладення не відновлює жодного порушеного права, а лише створює штучну юридичну конструкцію для оформлення вже завершених фактичних відносин. Саме тому інститут визнання договору укладеним не може використовуватись як механізм легалізації або документального оформлення правовідносин, які вже відбулися в минулому, оскільки його призначення полягає у забезпеченні належного виникнення договірних правовідносин, а не у констатації обставин, які існували до ухвалення судового рішення.
Зазначене безпідставно залишилося поза увагою місцевого господарського суду, який під час ухвалення оскаржуваного рішення помилково не врахував те, що Державне підприємство "Морський торговельний порт "Південний" фактично просило визнати договір укладеним ретроспективно, що можливо виключно за волевиявленням обох сторін, а не лише одного позивача. При цьому суд не вправі визнавати укладеним договір лише з підстав протиправності ухилення іншої сторони від його підписання, якщо запропонована редакція договору суперечить положенням цивільного законодавства щодо моменту виникнення та дії договірних зобов`язань.
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги те, що запропонований позивачем строк дії договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого державного майна та надання комунальних послуг виходить за межі дати набрання рішенням суду законної сили, що, у свою чергу, відповідно до імперативних вимог чинного законодавства унеможливлює визнання його укладеним у відповідній редакції у судовому порядку, апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову.
Посилання апелянта на неправильність визначення відповідача, а також те, що філія "Оператор припортових станцій" Акціонерного товариства "Українська залізниця" не отримувала договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг, визнати який укладеним позивач просить у цій справі, відхиляються колегією суддів, оскільки фактично відповідачем у цій справі визначено підприємство, яке виступає орендарем і є зареєстрованою юридичною особою – Акціонерне товариство "Українська залізниця", докази отримання яким в особі своєї філії запропонованого Державним підприємством "Морський торговельний порт "Південний" проекту договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого державного майна та надання комунальних послуг містяться у матеріалах справи. Не зважаючи на те, що юридичну особу у господарських відносинах може представляти її відокремлений підрозділ, стороною у справі є юридична особа, від імені якої діє відокремлений підрозділ, і рішення приймається саме стосовно підприємства чи організації - юридичної особи.
Доводи скаржника про те, що між сторонами був укладений договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання державного майна та надання комунальних послуг орендарю №151-27/16 від 02.09.2025, що є аналогічним договору, який позивач просить визнати укладеним, окрім показників середньомісячного споживання електричної енергії, вказаних у додатках до відповідних договорів, до уваги судом апеляційної інстанції не приймаються, оскільки вказаний договір укладений на період з 02.09.2025 по 31.12.2025, у той час як позовні вимоги заявлені щодо визнання укладеним договору на період з 01.11.2020 по 01.09.2025, що виключає тотожність правочинів.
Додатково Південно-західний апеляційний господарський суд зауважує на тому, що обов`язок сплатити за надані і спожиті послуги виникає з частини першої статті 11 Цивільного кодексу України, відповідно до якої цивільні права та обов`язки випливають з дій осіб, що передбачені актом цивільного законодавства, у зв`язку з чим відсутність між сторонами договору не може слугувати підставою для звільнення споживача від оплати отриманих житлово-комунальних послуг (постанова Верховного Суду від 20.11.2024 у справі №463/6799/18). Отже, беручи до уваги те, що кінцевою метою, якої прагне досягти позивач, звертаючись з позовом у даній справі, є відшкодування витрат, понесених ним у зв`язку з утриманням орендованого відповідачем майна та наданням останньому комунальних послуг, колегія суддів наголошує на тому, що відмова у задоволенні позову про визнання укладеним між сторонами договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг у редакції, наведеній у прохальній частині позовної заяви, жодним чином не позбавляє Державне підприємство "Морський торговельний порт "Південний" можливості звернутися до суду з позовом про стягнення з орендаря збитків.
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, рішення суду повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.
Рішення Господарського суду Одеської області від 05.03.2026 у справі №916/3658/25 не відповідає вказаним вище вимогам у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з одночасним ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на позивача.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Оператор припортових станцій" Акціонерного товариства "Українська залізниця" задовольнити.
Рішення Господарського суду Одеської області від 05.03.2026 у справі №916/3658/25 скасувати.
У задоволенні позову Державного підприємства "Морський торговельний порт "Південний" до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Оператор припортових станцій" Акціонерного товариства "Українська залізниця" відмовити.
Витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги покласти на Державне підприємство "Морський торговельний порт "Південний".
Стягнути з Державного підприємства "Морський торговельний порт "Південний" на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Оператор припортових станцій" Акціонерного товариства "Українська залізниця" 3633,60 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідний наказ з зазначенням всіх необхідних реквізитів.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 29.06.2026.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук