ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2026 року
м. Чернівці
справа № 713/3581/25
провадження № 22-ц/822/533/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О.
суддів: Височанської Н. К., Кулянди М. І.
за участю секретаря судових засідань Яреми А.-Л. С.
учасники справи:
позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНФОРС»
відповідач ОСОБА_1 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 22 січня 2026 року
головуюча в суді першої інстанції суддя Кириляк А. Ю.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНФОРС» (далі – ТзОВ «ФІНФОРС») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 .
Просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 26 листопада 2021 року № 1717009-А у розмірі 52 855 гривень, що складається з: 20 000 гривень - тіло кредиту, 32 855 гривень – проценти за користування кредитом.
В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 26 листопада 2021 року між ТзОВ «СС ЛОУН» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1717009-А.
Відповідно до пункту 2.6.1 договору кредитодавець надав відповідачу кредит у розмірі 20 000 грн строком до 25 грудня 2021 року включно.
За умовами пункту 2.6.4 договору за користування кредитом застосовувалася акційна процентна ставка 0,4975% від суми кредиту за кожен день користування кредитом.
Пунктом 1.17 договору встановлено стандартну процентну ставку у розмірі 1,99 % за кожен день користування кредитними коштами.
Кредитні кошти були перераховані на платіжну картку відповідачки № НОМЕР_1 .
Після укладення кредитного договору сторони уклали дві додаткові угоди про продовження строку користування кредитом. Згідно з додатковою угодою № 2 від 23 січня 2022 року відповідачка зобов`язувалася повернути кредит та сплатити проценти до 24 січня 2022 року.
Оскільки у визначений строк ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконала, відповідно до пунктів 5.7, 5.7.1 та 5.7.2 договору відбулося автоматичне продовження строку користування кредитом на 20 календарних днів, тобто до 13 лютого 2022 року включно. У період автопролонгації застосовувалася підвищена процентна ставка у розмірі 2,99 % на день.
Станом на 13 лютого 2022 року ОСОБА_1 не повернула кредит та не сплатила нараховані проценти, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 52 855 гривень, з яких: 20 000 гривень - тіло кредиту, 32 855 гривень – проценти за користування кредитом.
17 січня 2023 року між ТзОВ «СС ЛОУН» та ТзОВ «ФІНФОРС» укладено договір факторингу № 40071779-146, за яким до ТзОВ «ФІНФОРС» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 1717009-А.
Відомості про ОСОБА_1 та суму заборгованості включені до реєстру прав грошових вимог, який є додатком до договору факторингу. Про відступлення права вимоги позичальника було повідомлено електронним листом від 17 січня 2023 року.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 22 січня 2026 року позов ТзОВ «ФІНФОРС» до  ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь ТзОВ «ФІНФОРС» заборгованість за кредитним договором від 26 листопада 2021 року № 1717009-А у розмірі 52 855 гривень, з яких: 20 000 гривень - тіло кредиту, 32 855 гривень – проценти за користування кредитом.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 26 листопада 2021 року між ТзОВ «СС ЛОУН» та  ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1717009-А, за умовами якого відповідачці надано кредит у розмірі 20 000 гривень строком до 25 грудня 2021 року включно.
Суд установив, що за користування кредитом у первісний строк договору застосовувалася акційна процентна ставка 0,4975% за кожен день користування кредитом, а стандартна процентна ставка за договором становила 1,99 % за кожен день користування кредитними коштами.
Також суд установив, що між сторонами було укладено дві додаткові угоди про продовження строку користування кредитом. Відповідно до додаткової угоди № 2 від 23 січня 2022 року позичальник зобов`язувався повернути кредит і сплатити проценти до 24 січня 2022 року.
Оскільки  ОСОБА_1 не виконала зобов`язання у погоджений строк, суд дійшов висновку, що відповідно до пунктів 5.7, 5.7.1, 5.7.2, 5.8 кредитного договору останній було автопролонговано на 20 календарних днів, тобто до 13 лютого 2022 року, із застосуванням підвищеної процентної ставки 2,99% за кожен день користування кредитом.
Станом на 13 лютого 2022 року відповідачка не виконала боргові зобов`язання за кредитним договором, унаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 52 855 гривень, з яких 20 000 гривень – тіло кредиту, 32 855 гривень – нараховані проценти.
На підставі виписки АТ КБ «ПриватБанк» суд установив факт перерахування 26 листопада 2021 року ТзОВ «СС ЛОУН» кредитних коштів у сумі 20 000 гривень на рахунок відповідачки.
17 січня 2023 року між ТзОВ «СС ЛОУН» та ТзОВ «ФІНФОРС» укладено договір факторингу № 40071779-146, за яким до ТзОВ «ФІНФОРС» перейшло право грошової вимоги за кредитним договором № 1717009-А. З витягу з реєстру прав грошових вимог суд установив, що право вимоги передано на загальну суму 52 855 гривень.
Суд дійшов висновку про належне підтвердження переходу права вимоги від ТзОВ «СС ЛОУН» до ТзОВ «ФІНФОРС» на підставі договору факторингу, витягу з реєстру прав грошових вимог та повідомлення боржника про відступлення права вимоги.
Надані позивачем письмові докази суд визнав належними та допустимими доказами у справі.
Суд також дійшов висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності, оскільки її перебіг було зупинено на період дії воєнного стану відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 22 січня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Зазначає, що позивач не надав належних та допустимих доказів перерахування кредитних коштів саме відповідачці та не довів належність їй банківської картки, на яку були зараховані кошти.
Вважає, що позивач не довів наявності у нього права вимоги за кредитним договором, оскільки не підтвердив належними доказами безперервний ланцюг переходу права вимоги та обсяг переданих прав.
Крім того, наданий позивачем розрахунок заборгованості є необґрунтованим, не підтверджений первинними бухгалтерськими документами, містить завищені проценти та не відповідає вимогам законодавства.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
ТзОВ «ФІНФОРС» подало відзив на апеляційну скаргу.
Просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 22 січня 2026 року залишити без змін.
Посилається на те, що рішення суду є законним та обґрунтованим.
Зазначає, що в матеріалах справи наявні належні та допустимі докази перерахування коштів саме  ОСОБА_1 , зокрема: кредитний договір; додаткові угоди до кредитного договору; витяг з реєстру виданих кредитів тощо.
Посилається на те, що сплата відповідачкою на користь первісного кредитора 24 грудня 2021 року грошових коштів у розмірі 2 885 гривень 20 копійок та 23 січня 2022 року грошових коштів у розмірі 99 гривень 50 копійок, свідчить про визнання нею боргу.
Звертає увагу на Виписку по рахунку № НОМЕР_2 , наданий АТ КБ «ПриватБанк», що належить ОСОБА_1 , з якого слідує, що ТзОВ «СС ЛОУН» перераховано відповідачці кошти у розмірі 20 000 гривень.
Крім того, з витягу з реєстру боржників до договору факторингу на користь ТзОВ «ФІНФОРС» відступлено право вимоги, зокрема й до відповідачки в сумі 52 855 гривень, що також підтверджується договором факторингу, актом приймання-передачі прав грошової вимоги.
Зазначені документи укладено між первісним кредитором та ТзОВ «ФІНФОРС» в електронному вигляді за допомогою сервісу документообігу «Вчасно» та відповідають вимогам Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» та Закону України «Про електронні довірчі послуги».
Посилається на те, що розмір нарахованих процентів за користування кредитними коштами відповідає умовам кредитного договору від 26 листопада 2021 року № 1717009-А.
Відповідачка, заперечуючи проти розміру заборгованості, останній не спростувала та не надала контррозрахунку.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій
26 листопада 2021 року між ТзОВ «СС ЛОУН» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1717009-А (а. с. 29-38).
Відповідно до умов кредитного договору сума кредиту становила 20 000 гривень (пункт 2.6.1 договору), строк кредитування – з 26 листопада 2021 року до 25 грудня 2021 року включно (пункт 2.6.2 договору). За користування кредитом встановлено акційну процентну ставку у розмірі 0,4975% від суми кредиту за кожен день користування кредитними коштами (пункт 2.6.3 договору). Стандартна процентна ставка становила 1,99% за кожен день користування кредитом (пункт 1.17 договору). 
Пунктом 5.7 кредитного договору передбачено, що у випадку несплати заборгованості або неоформлення продовження строку користування кредитом до запланованої дати повернення кредиту договір вважається автопролонгованим. Відповідно до пункту 5.7.1 кредитного договору строк автопролонгації становить двадцять календарних днів, а згідно з пунктом 5.7.2 у період автопролонгації застосовується процентна ставка у розмірі 2,99 % за кожен день користування кредитом.
З виписки по рахунку, наданої АТ КБ «ПриватБанк» від 13 січня 2026 року, вбачається, що рахунок № НОМЕР_2 належить ОСОБА_1 , а 26 листопада 2021 року на вказаний рахунок від ТзОВ «СС ЛОУН» надійшли кредитні кошти у сумі 20 000 гривень (а. с. 97-98).
Між сторонами укладено дві додаткові угоди про продовження строку користування кредитом. 
Згідно з додатковою угодою № 1 від 24 грудня 2021 року ОСОБА_1 зобов`язувалася повернути кредит та сплатити проценти до 23 січня 2022 року (а. с. 40-41).
Відповідно до додаткової угоди № 2 від 23 січня 2022 року ОСОБА_1 зобов`язувалася повернути кредит та сплатити проценти до 24 січня 2022 року (а. с. 43-44).
Із розрахунку заборгованості вбачається, що 24 грудня 2021 року ОСОБА_1 сплатила на користь кредитодавця 2 885 гривень 50 копійок, а 23 січня 2022 року – 99 гривень 50 копійок. Станом на 13 лютого 2022 року заборгованість відповідачки за кредитним договором становила 52 855 гривень, з яких 20 000 гривень – заборгованість за тілом кредиту та 32 855 гривень – заборгованість за процентами (а. с. 47-49).
17 січня 2023 року між ТзОВ «СС ЛОУН» та ТзОВ «ФІНФОРС» укладено договір факторингу № 40071779-146 (а. с. 51-53).
Згідно з витягом з реєстру прав грошових вимог до договору факторингу до ТзОВ «ФІНФОРС» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 1717009-А на суму 52 855 гривень (а. с. 60).
17 січня 2023 року на електронну адресу ОСОБА_1 направлено повідомлення про відступлення права вимоги за кредитним договором (а. с. 61).
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам закону, виходячи з наступного.
Щодо виконання кредитодавцем обов`язку щодо переказу (надання) кредитних коштів
Колегія суддів виходить із того, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник – повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 752/17604/15-ц (провадження № 61-14780св23).
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. … Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 675-VIII розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.
Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.
Згідно з частиною третьою статті 13 Закону № 675-VIII продавець (виконавець, постачальник), надавач платіжних послуг, оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала плату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 372/223/17 (провадження № 61-10667св18) міститься правовий висновок, згідно з яким факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки, тощо.
З матеріалів справи вбачається, що 26 листопада 2021 року між ТзОВ «СС ЛОУН» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1717009-А, за умовами якого кредитодавець надав відповідачці кредит у розмірі 20 000 гривень (а. с. 29-38).
У позовній заяві ТзОВ «ФІНФОРС» зазначало, що кредитні кошти були перераховані на платіжну картку № НОМЕР_2 , яка належить ОСОБА_1 .
З метою перевірки зазначених обставин ухвалою Вижницького районного суду Чернівецької області від 19 грудня 2025 року витребувано у АТ КБ «ПриватБанк» інформацію щодо рахунку, на який були перераховані кредитні кошти.
Згідно з випискою по рахунку, наданою АТ КБ «ПриватБанк» 13 січня 2026 року, рахунок № НОМЕР_2 належить ОСОБА_1 , а 26 листопада 2021 року на зазначений рахунок від ТзОВ «СС ЛОУН» надійшли грошові кошти у сумі 20 000 гривень (а. с. 97-98).
Крім того, із розрахунку заборгованості вбачається, що 24 грудня 2021 року відповідачка здійснила платіж на користь кредитодавця у розмірі 2 885 гривень 50 копійок, а 23 січня 2022 року – платіж у розмірі 99 гривень 50 копійок (а. с. 47-49).
Після здійснення вказаних платежів між сторонами були укладені додаткові угоди про продовження строку користування кредитом.
Здійснення ОСОБА_1 платежів на користь ТзОВ «СС ЛОУН» та укладення додаткових угод про продовження строку користування кредитом свідчить про визнання нею факту існування кредитних правовідносин та отримання кредитних коштів.
За таких обставин колегія суддів вважає, що надані у справі докази у своїй сукупності підтверджують як укладення сторонами кредитного договору, так і отримання ОСОБА_1 кредитних коштів у розмірі 20 000 гривень.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.
Добра совість – це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Доводи апеляційної скарги про недоведеність належності відповідачці банківської картки, на яку були перераховані кредитні кошти, та про відсутність належних доказів їх отримання спростовуються випискою АТ КБ «ПриватБанк», яка безпосередньо підтверджує належність рахунку відповідачці та зарахування на нього кредитних коштів від ТзОВ «СС ЛОУН».
Щодо переходу права вимоги
Відповідно до пункту першого частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Згідно з частиною першою статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
З матеріалів справи вбачається, що 17 січня 2023 року між ТзОВ «СС ЛОУН» та ТзОВ «ФІНФОРС» укладено договір факторингу № 40071779-146 (а. с. 51-53).
За умовами зазначеного договору ТзОВ «СС ЛОУН» відступило ТзОВ «ФІНФОРС» права грошової вимоги до боржників, перелік яких визначений у реєстрі прав грошових вимог, що є невід`ємною частиною договору факторингу.
Відповідно до реєстру прав грошових вимог до договору факторингу до ТзОВ «ФІНФОРС» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 1717009-А від 26 листопада 2021 року на загальну суму 52 855 гривень (а. с. 60).
Верховний Суд у постанові від 07 січня 2026 року у справі № 727/2790/25 (провадження № 61-13862ск25) зазначив, що у договорі факторингу необхідно індивідуалізувати право грошової вимоги.
У даній справі витяг з реєстру прав грошових вимог містить відомості про боржника – ОСОБА_1 , кредитний договір № 1717009-А від 26 листопада 2021 року та розмір заборгованості 52 855 гривень, що дає можливість однозначно ідентифікувати відступлене право вимоги.
Згідно з частиною першою статті 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.
Із матеріалів справи вбачається, що 17 січня 2023 року на електронну адресу ОСОБА_1 направлено повідомлення про відступлення права вимоги за кредитним договором на користь ТзОВ «ФІНФОРС» (а. с. 61).
Отже, наданими позивачем договором факторингу, витягом з реєстру прав грошових вимог та повідомленням про відступлення права вимоги підтверджується перехід до ТзОВ «ФІНФОРС» права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 1717009-А від 26 листопада 2021 року у розмірі 52 855 гривень.
Будь-яких належних та допустимих доказів, які б спростовували факт укладення договору факторингу, передачі права вимоги або відомості, зазначені у витягу з реєстру прав грошових вимог, відповідачкою суду не надано.
При цьому договір факторингу № 40071779-146 є чинним, доказів визнання його недійсним або неукладеним матеріали справи не містять.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За таких обставин колегія суддів вважає доведеним факт переходу до ТзОВ «ФІНФОРС» права вимоги за кредитним договором № 1717009-А від 26 листопада 2021 року, а тому доводи апеляційної скарги про відсутність у позивача права вимоги є безпідставними.
Щодо розміру заборгованості
Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини шостої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору), споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені у договорі про споживчий кредит.
Згідно з частиною сьомою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» зміна умов договору про споживчий кредит можлива тільки за згодою сторін. Умова договору про споживчий кредит про можливість внесення до договору змін в односторонньому порядку є нікчемною.
Отже, для вирішення спору щодо розміру заборгованості значення має те, чи були проценти, порядок їх нарахування, умови продовження строку користування кредитом та автопролонгації погоджені сторонами у кредитному договорі та додаткових угодах до нього.
З матеріалів справи вбачається, що 26 листопада 2021 року між сторонами укладено договір про надання споживчого кредиту № 1717009-А.
Відповідно до пункту 2.6.1 договору сума кредиту становила 20 000 гривень, а згідно з пунктом 2.6.2 строк кредитування визначено з 26 листопада 2021 року до 25 грудня 2021 року включно.
Пунктом 2.6.4 договору передбачено, що за користування кредитом позичальник сплачує проценти за акційною процентною ставкою у розмірі 0,4975% від суми кредиту за кожен день користування кредитом.
Водночас пунктом 1.17 договору встановлено стандартну процентну ставку у розмірі 1,99% за кожен день користування кредитними коштами.
За змістом пунктом 6.5 договору у разі застосування автопролонгації строку дії договору проценти за період з дня видачі кредиту до запланованої дати його повернення підлягають перерахунку як різниця між стандартною та акційною процентними ставками.
Крім того, відповідно до пунктів 5.7.1 та 5.7.2 договору строк автопролонгації становить двадцять календарних днів, а в період автопролонгації застосовується процентна ставка у розмірі 2,99% за кожен день користування кредитом.
З матеріалів справи вбачається, що між сторонами укладено дві додаткові угоди про продовження строку користування кредитом.
Згідно з додатковою угодою № 1 від 24 грудня 2021 року строк повернення кредиту продовжено до 23 січня 2022 року, а згідно з додатковою угодою № 2 від 23 січня 2022 року – до 24 січня 2022 року.
Таким чином, умови щодо продовження строку користування кредитом були змінені за взаємною згодою сторін шляхом укладення додаткових угод, що відповідає вимогам частини сьомої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Із розрахунку заборгованості вбачається, що протягом первісного строку кредитування з 26 листопада 2021 року по 25 грудня 2021 року проценти за користування кредитом нараховувалися у розмірі 99 гривень 50 копійок за кожен день користування кредитом, що відповідає акційній процентній ставці 0,4975% від суми кредиту 20 000 гривень.
24 грудня 2021 року ОСОБА_1 сплатила на користь кредитодавця 2 885 гривень 50 копійок.
Після продовження строку користування кредитом проценти за період з 26 грудня 2021 року по 24 січня 2022 року нараховувалися у розмірі 398 гривень за кожен день користування кредитом, що відповідає стандартній процентній ставці 1,99% від суми кредиту.
23 січня 2022 року відповідачка сплатила 99 гривень 50 копійок.
25 січня 2022 року кредитодавцем здійснено перерахунок процентів за попередній період користування кредитом у сумі 8 955 гривень відповідно до пункту 6.5 кредитного договору як різницю між стандартною та акційною процентними ставками.
Оскільки відповідачка не виконала свої зобов`язання у погоджений строк, відповідно до умов кредитного договору відбулося автоматичне продовження строку користування кредитом до 13 лютого 2022 року.
У період автопролонгації з 25 січня 2022 року по 13 лютого 2022 року проценти за користування кредитом нараховувалися у розмірі 598 гривень за кожен день користування кредитом, що відповідає процентній ставці 2,99% від суми кредиту 20 000 гривень та умовам пункту 5.7.2 кредитного договору.
Таким чином, згідно з наданим позивачем розрахунком станом на 13 лютого 2022 року заборгованість ОСОБА_1 становила 52 855 гривень, з яких 20 000 гривень – заборгованість за тілом кредиту та 32 855 гривень – заборгованість за процентами.
Колегія суддів враховує, що зазначений розрахунок містить відомості про здійснені відповідачкою платежі, періоди користування кредитом, розмір процентних ставок та порядок їх застосування відповідно до умов кредитного договору і додаткових угод до нього.
Будь-яких доказів на спростування наведеного розрахунку, доказів неправильного застосування передбачених договором процентних ставок, а також власного контррозрахунку заборгованості ОСОБА_1 суду не надала.
За таких обставин колегія суддів вважає, що розрахунок заборгованості відповідає умовам кредитного договору та додаткових угод до нього, а тому доводи апеляційної скарги про його необґрунтованість є безпідставними.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення від 22 січня 2026 року з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається з мотивувальної частини цієї постанови позов ТзОВ «ФІНФОРС» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.
За подання апеляційної скарги, з урахуванням її подачі в електронній формі,  ОСОБА_1 підлягав сплаті судовий збір у розмірі 3 633 гривні 60 копійок (3 028,0 х 150% х 0,8).
Проте, ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 02 березня 2026 року  ОСОБА_1 відстрочено сплату судового збору у розмірі 3 633 гривні 60 копійок за подання до суду апеляційної скарги до ухвалення Чернівецьким апеляційним судом судового рішення у справі № 713/3581/25.
ОСОБА_1  докази сплати судового збору у вищевказаному розмірі до суду апеляційної інстанції не подавалися.
Відповідно до частини другої статті 136 ЦПК України якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть сплачені, заява відповідно до статті 257 ЦПК України залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення.
З урахуванням вищевикладеного, за наслідками перегляду справи у суді апеляційної інстанції з  ОСОБА_1  в дохід держави підлягають стягненню судові витрати у виді судового збору у розмірі 3 633 гривні 60 копійок.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 22 січня 2026 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в дохід держави судові витрати у виді судового збору у розмірі 3 633 гривні 60 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 18 червня 2026 року.

Суддя-доповідач      Олександр ОДИНАК
Судді:       Наталія ВИСОЧАНСЬКА
Мирослава КУЛЯНДА