УХВАЛА

19 травня 2026 року 
м. Київ
cправа № 910/6659/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С.К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н.О., Случ О.В.
за участю секретаря судового засідання Амірханяна Р.К.
та представників сторін:
позивача: не з`явились,
відповідача: Юрчук О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Львівської міської ради
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2026 
та рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2025
у справі № 910/6659/25 
за позовом Львівської міської ради
до Львівської обласної ради
про визнання незаконним та скасування рішення в частині,
В С Т А Н О В И В:
Львівська міська рада звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Львівської обласної ради про визнання незаконним та скасування рішення Львівської облради № 602 від 27.08.2024 "Про перелік об`єктів спільної власності територіальних громад області, що підлягають приватизації способом аукціону" в частині п. 40 додатку до рішення щодо приватизації поліклініки А-3 на вул. Єфремова, 59 у м. Львові.
Позовні вимоги мотивовані тим, що Львівською міськрадою не було надано Львівській облраді згоди на розпорядження (продаж на аукціоні) поліклініки А-3 на вул. Єфремова, 59 у м. Львові, а тому спірне рішення є незаконним та має бути скасованим у цій частині.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.10.2025 (суддя Котков О.В.), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2026 (колегія суддів у складі: Сулім В.В. - головуючий, Ткаченко Б.О., Коротун О.М.), у задоволенні позову відмовлено.
Судами обох інстанцій встановлено, що 27.08.2024 Львівською облрадою було прийнято рішення № 602 "Про перелік об`єктів спільної власності територіальних громад області, що підлягають приватизації способом аукціону", відповідно до якого затверджено перелік об`єктів спільної власності територіальних громад області, що підлягають приватизації способом аукціону, відповідно до додатку до цього рішення. 
Зокрема, у вказаному додатку зазначено поліклініку інд. А-3 на вул. Єфремова, 59 у м. Львові (п. 40).
У подальшому наказом Львівської облради були затверджені умови продажу об`єкта приватизації (протокол № 2 від 22.04.2025) засідання аукціонної комісії з продажу об`єкта приватизації - будівлі поліклініки А-3 на вул. Єфремова, 59 у м. Львові.
09.06.2025 наказом Львівської облради був затверджений протокол про результати електронного аукціону № SPE001-UA-20250508-79204 з продажу вищевказаної будівлі поліклініки (п. 1), яким за результатами проведеного аукціону наказано укласти з Товариством з обмеженою відповідальністю «Хабітат Рітейл» договір купівлі-продажу будівлі поліклініки загальною площею 781,8 к.м. за адресою: м. Львів, вул. Єфремова, 59. Ціна продажу становить 65300 001,00 грн. 
04.07.2025 між Львівською облрадою (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Хабітат Рітейл» був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна шляхом викупу, відповідно до умов якого продавець зобов`язується, зокрема, відповідно до рішення Львівської облради № 602 від 27.08.2024, передати у власність покупця будівлю поліклініки загальною площею 781,8 к.м. за адресою: м. Львів, вул. Єфремова, 59, а покупець зобов`язується прийняти зазначений об`єкт продажу відповідно до умов, що визначені у цьому договорі.
За твердженням позивача, рішення Львівської облради № 602 від 27.08.2024 порушує права позивача, як співвласника будівлі поліклініки загальною площею 781,8 кв.м. за адресою: м. Львів, вул. Єфремова, 59, яке, у свою чергу, згоди на приватизацію вказаного об`єкту нерухомого майна не надавав, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. 
Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що обласні ради, як органи, що представляють спільні інтереси територіальних громад області, вправі набувати право власності на майно, зокрема, шляхом передачі його із комунальної власності у спільну власність територіальних громад. При цьому обласні ради виконують функцію власника такого майна. Враховуючи, що матеріали справи не містять, а позивачем не було надано належних та допустимих доказів набуття Львівською міською радою права власності чи співвласності на відповідну будівлю (укладення будь-якого договору про об`єднання майна територіальних громад, рішення Львівської міської ради про прийняття цього об`єкта у комунальну власність міста, державну реєстрацію за Львівською міською радою будь-якого речового права щодо спірної будівлі тощо), у задоволенні позову суди відмовили.
Не погоджуючись з постановою апеляційного та рішенням місцевого господарських судів, позивач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.
В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що приймаючи оскаржувані рішення, суди попередніх інстанцій здійснили неправильне застосування норм матеріального права, зокрема ст. ст. 1, 6, 10, 16, 28, 43, 60 та п. 10 Розділу V («Прикінцеві та перехідні положення») Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а також ст.ст. 2, 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Скаржник зазначає, що суди безпідставно ототожнили поняття «право власності» та «управління», безпідставно визнавши за Львівською обласною радою статус одноосібного власника спірного майна. Фактично, рішення Львівської обласної ради №101 від 25.10.2006 є правовстановлюючим документом, що підтверджує право спільної власності територіальних громад, а інформація у ньому превалює над даними реєстрації права власності, що відображені у свідоцтві від 21.12.2007.
Скаржником вмотивовано подання касаційної скарги на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме - судами неправильно застосовано норми матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування ч. 2 ст. 10, ч. 8 ст. 60 та абзаців 2, 3 п. 10 Розділу V Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», викладених у постановах від 05.03.2025 у справі № 912/1899/23, від 15.02.2021 у справі № 904/4109/21, від 23.02.2021 у справі № 903/900/21, від 24.07.2024 у справі №912/1863/23, від 09.07.2024 у справі № 912/766/23. 
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.02.2026 відкрито провадження за касаційною скаргою з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено останню до розгляду у відкритому судовому засіданні на 17.03.2026 та надано строк на подання відзиву на касаційну скаргу до 06.03.2026.
До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від відповідача 24.02.2026 надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому представник просить залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на правильність викладених у них висновків.
Також до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від позивача 25.02.2026 надійшли додаткові пояснення у справі.
В судовому засіданні 17.03.2026 оголошено перерву у справі до 07.04.2026, а в судовому засіданні 07.04.2026 - до 19.05.2026.
Переглянувши в касаційному порядку постанову апеляційного та рішення місцевого господарських судів, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла таких висновків. 
Відповідно до ч. 1 ст. 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Пунктом 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень визначено застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Суд враховує, що судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі рішення, де подібними є (1) предмети спору, (2) підстави позову, (3) зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце (4) однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (аналогічна позиція викладена у постановах ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 523/6003/14-ц, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 20.06.2018 у справі № 755/7957/16-ц, від 26.06.2018 у справі № 2/1712/783/2011, від 26.06.2018 у справі № 727/1256/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 522/2732/16-ц).
Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи ((див. постанови Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)).)
При цьому колегія суддів враховує позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження №14-16цс20), відповідно до якої у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Водночас колегія суддів зазначає, що слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Так скаржник в якості підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, посилається на неправильне застосування судами застосування ч. 2 ст. 10, ч. 8 ст. 60 та абзаців 2, 3 п. 10 Розділу V Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», викладених у постановах від 05.03.2025 у справі № 912/1899/23, від 15.02.2021 у справі № 904/4109/21, від 23.02.2021 у справі № 903/900/21, від 24.07.2024 у справі №912/1863/23, від 09.07.2024 у справі № 912/766/23.
Згідно зі ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Особливості здійснення місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі визначаються окремими законами України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради. Питання організації управління районами в містах належить до компетенції міських рад.
Положеннями ч. 2 ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.
Згідно з абз. 1, 2, 3 п. 10 Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" з набранням чинності цим Законом майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому законодавством порядку передане державою до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць та набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому законом порядку, є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст. Майно, передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, управління яким відповідно до Конституції України здійснюють районні та обласні ради або уповноважені ними органи. Відчуження зазначеного майна здійснюється лише за рішенням власника або уповноваженого ним органу. За пропозицією сільських, селищних, міських рад районні, обласні ради повинні приймати рішення про передачу до комунальної власності відповідних територіальних громад окремих об`єктів, спільної власності територіальних громад, які знаходяться на їх території і задовольняють колективні потреби виключно цих територіальних громад.
У постанові від 05.03.2025 у справі № 912/1899/23 зазначено, що за загальним правилом, передбаченим частиною восьмою статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", об`єкти права спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст району та області, управління якими здійснюють районні та обласні ради, не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо зазначених територіальних громад або відповідних рішень рад чи уповноважених ними органів, за винятком випадків, передбачених законом. Зокрема, але не виключно, до таких виняткових випадків, коли згода інших територіальних громад на передачу об`єктів права спільної власності не потрібна, належать передбачені абзацом 3 пункту 10 Розділу V "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" випадки, а саме: цілісний майновий комплекс підприємства, яке є спільною власністю територіальних громад району або області, окремі об`єкти (нерухоме майно, індивідуально визначене майно тощо) знаходяться на території конкретної місцевої територіальної громади та задовольняють виключно колективні потреби цієї територіальної громади.
В такий спосіб, визначати правову долю об`єктів комунальної власності, в тому числі тих, що перебувають у спільній власності сіл, селищ, міст та знаходяться в управлінні районної або обласної ради, шляхом прийняття відповідних рішень мають право безпосередньо територіальні громади сіл, селищ, міст або їх представницькі органи - відповідні місцеві ради, тоді як районна або обласна рада зобов`язана здійснювати повноваження щодо відчуження комунального майна зі спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст виключно у зазначених вище випадках, але водночас може (має право) здійснювати відповідні повноваження у випадку надання районній або обласній раді на підставі частини другої статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" таких повноважень відповідними радами, які представляють інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
Вказані висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05.03.2025 у справі № 912/1899/23, від 15.02.2021 у справі № 904/4109/21, від 23.02.2021 у справі № 903/900/21, від 24.07.2024 у справі № 912/1863/23, від 09.07.2024 у справі № 912/766/23.
Тобто у вказаних справах досліджувалися питання законності передання майна зі спільної власності територіальних громад зокрема в контексті наявності підстав, визначених частина 8 статті 60 та п. 10 Розділу V "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" у комунальну власність, і Верховний Суд дійшов висновків про порушення відповідних положень (у справі № 912/1899/23 спірний комплекс будівель належав до спільної власності територіальних громад сіл та міста Бобринецького району, а відповідачами не було доведено того, що цей комплекс задовольняє потреби виключно Бобринецької міської територіальної громади; у справі № 904/4109/21 Новолатівська сільрада не наділяла Широківську райраду повноваженнями на відчуження ЦМК КП СГП "Широківське", а матеріали справи, навпаки свідчать, що рішенням Новолатівської сільради від 04.09.2020 № 1258-51/VІІ взагалі було відмовлено Райраді в наданні таких повноважень, отже, позивач заперечував і не надавав згоди на відчуження спірного майна зі спільної власності територіальних громад Широківського району, як того вимагає частина 8 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"; у справі № 912/1863/23 відповідачами не доведено, що спірний комплекс будівель у м. Бобринець на провулку Порика, 6 знаходиться на території Кетрисанівської сільської територіальної громади та задовольняє виключно колективні потреби цієї територіальної громади; у постанові від 23.02.2021 у справі № 903/900/21 переглядалися ухвала місцевого та постанова апеляційного господарських судів про забезпечення позову; у справі № 912/766/23 відповідачами не доведено, що ціла нежитлова адміністративна будівля в м. Бобринець по вул. Орджонікідзе, 80 знаходиться на території Кетрисанівської сільської територіальної громади та задовольняє виключно колективні потреби цієї територіальної громади), в той час як спір у даній справі стосується визнання незаконним та скасування рішення Львівської облради про перелік об`єктів спільної власності територіальних громад області, що підлягають приватизації способом аукціону, і суди обох інстанцій встановили, що рішенням Львівської облради № 101 від 25.10.2006 вирішено оформити право спільної власності територіальних громад Львівської області в особі Львівської облради згідно з додатком, зокрема, на поліклініку А-3, загальною площею 781,8 кв.м. на вул. Єфремова, 59 у м. Львові.
Тобто посилання скаржника на правові позиції Верховного Суду, викладені у зазначених постановах є неприйнятними з огляду на те, що такі постанови прийнято Верховним Судом з огляду на інші фактично-доказову бази у відповідних справах, тобто хоча й за подібного правового регулювання, але за інших встановлених обставин, і за інших поданих сторонами й оцінених судами доказів, у залежності від яких (обставин і доказів) прийнято відповідне судове рішення. 
Колегія суддів зауважує, що підстави касаційного оскарження повинні бути логічними (тобто доводи скаржника мають бути безпосередньо спрямовані на спростування саме тих висновків, які суди попередніх інстанцій поклали в основу своїх рішень. Недостатньо просто посилатися на правові норми - необхідно продемонструвати, як неправильне їх застосування чи порушення призвело до помилкового висновку у конкретній справі) та релевантними (при посиланні на правові позиції Верховного Суду, скаржник зобов`язаний довести подібність правовідносин та фактичних обставин у справі, що оскаржується) до висновків судів, яка оскаржуються. 
Водночас скаржником не доведено, як саме помилковість висновків судів попередніх інстанцій корелюється з правовими позиціями, викладеними у зазначених постановах Верховного Суду, оскільки правовідносини у них є відмінними до тих, що склалися у справі № 910/6659/25. Саме по собі цитування правових висновків Верховного Суду, без доведення подібності обставин справи та обґрунтування того, як саме ці висновки мали б вплинути на прийняття судами іншого рішення у даній справі, не є належним виконанням вимог процесуального закону щодо обґрунтування касаційної скарги.
Оскільки судова колегія встановила неподібність ключових обставин, посилання скаржника на такі висновки втрачають свою релевантність, а його аргументи, відповідно, - логічний зв`язок із фактичними підставами та висновками судів в оскаржених рішеннях.
Звідси посилання скаржника у касаційній скарзі в обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України на відповідні постанови Верховного Суду є необґрунтованими, а тому колегією суддів суду касаційної інстанції відхиляються. 
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. 
Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" суд вказав, що прописаний у Конвенції термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. Суд стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та засади моральності суспільства. 
До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика. 
Суд нагадує, що вирази "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним. 
Крім того, суттєвим є той факт, що застосовне національне право відповідає поняттю "законність", визначеному Конвенцією, яка вимагає, щоб усе право - писане чи неписане - було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, у разі потреби - з належною консультацією, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити така дія (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom"). 
Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ від 21.10.2010 у справі "Diya 97 v. Ukraine").
Правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні. 
У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с.15, п. 31).
Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (правова позиція, викладена в ухвалі ОП КГС від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).
З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі на підставі п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України.
У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження відповідно до приписів ст. 296 ГПК України, судові витрати за розгляд касаційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись ст.ст. 234, 235, 287, 296 ГПК України, Суд, -
У Х В А Л И В:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Львівської міської ради на постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2026 та рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2025 у справі № 910/6659/25 закрити. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя Могил С.К. 
Судді: Волковицька Н.О.
Случ О.В.