РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №766/4726/25
Пров. №2/766/477/26 

06 травня 2026 року м. Херсон

Херсонський міський суд Херсонської області у складі: головуючого судді Ус О.В., секретар судового засідання Зацепілін В.О., за участі прокурора Бухтоярової В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань міського суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом за позовом прокурора-керівника Олешківської окружної прокуратури Херсонської області в інтересах держави в особі Музиківської сільської ради Херсонського району Херсонської області до ОСОБА_1 про розірвання договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки,

встановив:

Керівник Олешківської окружної прокуратури Херсонської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Музиківської сільської ради Херсонського району Херсонської області, в якому просив розірвати договір оренди землі від 15.10.2015 року, укладений з ОСОБА_1 ; зобов`язати ОСОБА_1 повернути Музиківській сільській раді Херсонського району Херсонської області об`єкт оренди розташований за межами с. Музиківка на території Музиківської сільської ради Херсонського району Херсонської області – земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 82,5544 га, що складається з земельних ділянок з кадастровими номерами 6520383500:04:009:0019, 6520383500:04:009:0020, 6520383500:07:019:0010, 6520383500:07:018:0028, 6520383500:07:018:0002, 6520383500:07:018:0003, 6520383500:07:018:0004, 6520383500:07:018:0005, 6520383500:07:018:0006, 6520383500:07:018:0007, 6520383500:07:018:0008, 6520383500:07:003:0009, 6520383500:07:003:0010, 6520383500:07:018:0011, 6520383500:07:018:0012, 6520383500:07:018:0027, 6520383500:07:018:0026, 6520383500:07:018:0025, 6520383500:07:018:0024, 6520383500:07:018:0023, 6520383500:07:018:0022, 6520383500:07:018:0021, 6520383500:07:018:0020, 6520383500:07:018:0019, 6520383500:07:018:0017, 6520383500:07:018:0016, 6520383500:07:018:0015, 6520383500:07:018:0029.
В обґрунтування позову зазначено, що на підставі розпорядження Білозерської районної державної адміністрації від 20.04.2015 №144 15.10.2015 між Білозерською районною державною адміністрацією та ОСОБА_1 укладено договір оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення строком на 15 років, який зареєстрований у встановленому законом порядку. Згідно з умовами договору оренди та додатковими угодами до нього, відповідачу передано у користування земельні ділянки як єдиний земельний масив загальною площею 82,5544 га. До складу цього масиву входить, зокрема, земельна ділянка з кадастровим номером 6520383500:07:018:0028, на яку поширюється встановлене обмеження у використанні – охоронна зона навколо об`єкта культурної спадщини площею 0,1571 га. Прокурор зазначає, що в межах вказаної земельної ділянки розташований археологічний об`єкт культурної спадщини – курган, який віднесено до пам`яток місцевого значення відповідно до розпорядження голови Херсонської обласної державної адміністрації від 05.11.2021 №840, із визначенням охоронної зони. Наявність такого обмеження відображена у договорі оренди, Державному земельному кадастрі та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Умовами договору передбачено обов`язок орендаря дотримуватись встановлених обмежень у використанні земель, забезпечувати режим використання земель історико-культурного призначення, не допускати порушення охоронних зон та виконувати встановлені обтяження. Разом із тим, як зазначено у позовній заяві, під час проведення огляду місця події у межах кримінального провадження №12024231080000464 від 11.06.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, із залученням спеціаліста органів Держгеокадастру встановлено, що орендований земельний масив використовується для ведення сільськогосподарського виробництва, при цьому земельна ділянка з кадастровим номером 6520383500:07:018:0028 оброблена разом з іншими ділянками, а курган та його охоронна зона розорані. Такі дії свідчать про порушення встановленого режиму використання земель історико-культурного призначення та фактичне знищення об`єкта культурної спадщини. Крім того, за інформацією уповноважених органів у сфері охорони культурної спадщини, звернення відповідача щодо отримання дозволів на проведення робіт у межах охоронної зони пам`ятки або проведення попередніх археологічних досліджень відсутні, що, на думку позивача, свідчить про здійснення господарської діяльності з порушенням вимог спеціального законодавства. Прокурор вказує, що використання земельної ділянки всупереч встановленим обмеженням, зокрема розорення території, на якій розташований об`єкт культурної спадщини, є істотним порушенням умов договору оренди, оскільки призвело до незворотних наслідків у вигляді пошкодження та втрати об`єкта охорони. Також наголошує, що земельні ділянки передані в оренду як єдиний об`єкт цивільних прав, що виключає можливість ігнорування встановлених обмежень щодо окремих його частин, а порушення режиму використання будь-якої складової такого об`єкта свідчить про неналежне виконання договору в цілому.
З огляду на викладене, позивач вважає, що допущені відповідачем порушення є підставою для розірвання договору оренди відповідно до статті 141 Земельного кодексу України та статті 32 Закону України «Про оренду землі» з одночасним поверненням земельних ділянок, які є предметом договору оренди, у розпорядження органу місцевого самоврядування.
Ухвалою суду від 02.04.2025 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
06 травня 2025 року представником відповідача – адвокатом Городсковим М.І., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення позову та просить у його задоволенні відмовити.
Свою правову позицію відповідач обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 як орендар належним чином виконує умови договору оренди земельних ділянок, здійснює їх використання за цільовим призначенням та не допустила порушень, які могли б бути кваліфіковані як істотні у розумінні вимог цивільного та земельного законодавства. Відповідач зазначає, що відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин наслідків у вигляді розірвання договору оренди, оскільки позивачем не доведено наявності такого порушення, яке б позбавило іншу сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору, а відтак не підтверджено наявності істотного порушення у розумінні статті 651 Цивільного кодексу України. Окремо відповідач посилається на те, що відомості щодо місця розташування об`єкта культурної спадщини – кургану, відображені у кадастровій документації, не відповідають його фактичному місцезнаходженню, у зв`язку з чим, на думку відповідача, відсутні підстави вважати, що відповідна охоронна зона фактично розташована в межах земельної ділянки, яка використовується орендарем. Крім того, відповідач вказує на відсутність укладеного охоронного договору щодо об`єкта культурної спадщини, а також на відсутність визначених у натурі меж такої пам`ятки, зокрема відсутність межових знаків, що, на переконання сторони відповідача, унеможливлює встановлення факту порушення режиму використання земель історико-культурного призначення. Також у відзиві зазначено про недопустимість використання як доказу протоколу огляду місця події, складеного у межах кримінального провадження, з огляду на порушення вимог кримінального процесуального законодавства при його проведенні, а відтак, на думку відповідача, такий доказ не може бути покладений в основу висновків суду у цивільній справі. Крім іншого, відповідач наголошує, що навіть у разі наявності порушень, на які посилається позивач, вони стосуються лише окремої частини орендованих земельних ділянок і не можуть свідчити про неналежне виконання договору оренди в цілому, оскільки інші земельні ділянки використовуються належним чином. У зв`язку з викладеним відповідач вважає, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, а підстави для розірвання договору оренди відсутні.
26.05.2025 Олешківською окружною прокуратурою подано відповідь на відзив, у якій прокурор заперечив позицію відповідача та зазначив, що твердження про відсутність порушень умов договору оренди є безпідставними, оскільки на орендаря прямо покладено обов`язок дотримуватись встановлених обмежень у використанні земельної ділянки, зокрема режиму охоронної зони об`єкта культурної спадщини, що передбачено умовами договору оренди. Прокурор вказує, що на земельну ділянку з кадастровим номером 6520383500:07:018:0028 встановлено обмеження у вигляді охоронної зони пам`ятки археології, які відображені як у договорі оренди, так і у Державному земельному кадастрі та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а тому є обов`язковими до виконання орендарем незалежно від суб`єктивного сприйняття їх правильності. Заперечуючи доводи відповідача про невідповідність фактичного розташування кургану даним кадастрового плану, прокурор зазначає, що відомості державних реєстрів є офіційними та вважаються достовірними, доки інше не встановлено у визначеному законом порядку, а твердження відповідача не підтверджені жодними належними доказами та не можуть бути підставою для ігнорування встановлених обмежень, окрім того відсутність укладеного охоронного договору не звільняє орендаря від обов`язку дотримуватись вимог законодавства про охорону культурної спадщини, оскільки такий обов`язок прямо передбачений законом та виникає незалежно від укладення відповідного договору. Щодо доводів відповідача про відсутність винесення меж пам`ятки у натурі, прокурор зазначає, що правовий режим охоронної зони визначається на підставі даних кадастру та іншої документації і не ставиться у залежність від наявності межових знаків на місцевості, а відтак їх відсутність не є підставою для невиконання встановлених обмежень. Прокурор також вказує, що відповідачем фактично не заперечується наявність об`єкта культурної спадщини на відповідній земельній ділянці, а отже посилання на невідповідність його розташування є лише припущенням, яке не спростовує встановленого правового режиму використання земель.
22.09.2025 у підготовчому судовому засіданні судом розглянуто клопотання представника відповідача про передачу справи за підсудністю, у задоволенні якого відмовлено, виходячи з виключної підсудності - спір виник з приводу нерухомого майна, розташованого на території, яка на час відкриття провадження по справі віднесена до територіальної підсудності Херсонського міського суду Херсонської області. 
У поданих 28.10.2025 додаткових поясненнях представник відповідача заперечив доводи, викладені у відповіді на відзив, зазначивши, що наведені прокурором аргументи ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права та не підтверджуються належними і допустимими доказами. Зокрема, щодо посилань прокурора на відомості Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав як на безумовний доказ наявності обмежень у використанні земельної ділянки, відповідач зазначає, що такі відомості не можуть вважатися беззаперечними, оскільки, на його думку, місце розташування об`єкта культурної спадщини – кургану – фактично не відповідає його відображенню у кадастровій документації, а відтак не доведено, що відповідна охоронна зона дійсно розташована в межах земельної ділянки, яка перебуває в оренді. Не погоджується відповідач і з доводами прокурора про те, що відсутність охоронного договору не має правового значення, вказуючи, що саме укладення такого договору визначає обсяг прав та обов`язків користувача земельної ділянки щодо забезпечення охорони об`єкта культурної спадщини, а його неукладення виключає можливість покладення на орендаря відповідальності за порушення відповідного режиму. Також представник відповідача заперечує проти тверджень прокурора про те, що відсутність встановлених у натурі меж пам`ятки та її охоронної зони не впливає на обов`язок дотримання обмежень, зазначаючи, що за відсутності винесення меж у натуру та відповідного їх позначення орендар не мав можливості об`єктивно визначити межі території, на яку поширюється спеціальний режим використання. Щодо посилань прокурора на наявність істотного порушення умов договору оренди, відповідач зазначає, що такі висновки є передчасними та необґрунтованими, оскільки, навіть за умови наявності окремих порушень, вони не мають системного характеру, не впливають на використання інших земельних ділянок, що входять до предмета договору, та не можуть свідчити про порушення договору в цілому.
05.11.2025 Музиківською сільською радою подано заяву про розгляд справи за відсутності її представника, в якій також зазначено про підтримання позовних вимог у повному обсязі та прохання їх задовольнити.
Ухвалою суду від 17.02.2026 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду за суттю на 14.04.2026 року із визначенням резервної дати – 06.05.2026 року.
В судове засідання 14.04.2026, призначене для розгляду справи за суттю, відповідачка та її представник не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Причини неявки суду не повідомлені. Протокольною ухвалою відкладено розгляд справи за суттю на 06.05.2026.
В судове засідання 06.05.2026 відповідачка та її представник не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Від представника відповідачки надійшла заява про відкладення розгляду справи через його зайнятість в розгляді кримінального провадження, яке призначене на 14-00 год у Святошинському районному суді м.Києва.
Суд на місці ухвалив в задоволенні клопотання відмовити, оскільки представнику відповідачки було достовірно відомо про дати призначених судових засідань, як на 14.04.2026, так і на 06.05.2026, оскільки вони були визначені при закритті підготовчого провадження 17.02.2026, копію якої адвокат Городсков М.І. отримав у електронному кабінеті системи «Електронний Суд» 19.02.2026 о 08-20 год., про що свідчить довідка про доставку електронного кабінету. Жодних заяв щодо призначених дат від представника відповідачки не надходило, подання заяв про відкладення судових засідань перед самими судовими засіданнями без надання належних доказів суд вважає зловживанням процесуальними правами з метою затягування розгляду справи. Крім того, позиція сторони відповідача викладена в заявах по суті справи.
Враховуючи викладене, відповідно до ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та її представника на підставі наявних у справі доказів.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Розпорядженням Білозерської районної державної адміністрації Херсонської області від 20.04.2015 № 144 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок та передано ОСОБА_1 в оренду земельні ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 100,9644 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані на території Музиківської сільської ради, строком на 15 років.
На виконання зазначеного розпорядження 15.10.2015 між Білозерською районною державною адміністрацією як орендодавцем та ОСОБА_1 як орендарем укладено договір оренди землі. Згідно з пунктом 1 договору орендодавець надав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельні ділянки сільськогосподарського призначення, які знаходяться на території Музиківської сільської ради. Пунктом 8 договору визначено строк його дії – 15 років, а пунктом 43 передбачено, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами, водночас право користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації.
Первісним предметом договору були 31 земельна ділянка загальною площею 100,9644 га. У подальшому до договору неодноразово вносилися зміни у зв`язку з витребуванням окремих земельних часток (паїв), зокрема угодами від 12.01.2017, 23.05.2017 та 05.02.2018, унаслідок чого загальна площа земель, що залишилися у користуванні ОСОБА_1 за договором оренди, становить 82,5544 га. Зазначені угоди є невід`ємними частинами договору оренди землі від 15.10.2015, а тому не припинили договірних правовідносин між сторонами, а лише змінили обсяг об`єкта оренди.
До складу земельних ділянок, які залишилися у користуванні відповідача за договором, входить земельна ділянка з кадастровим номером 6520383500:07:018:0028 площею 2,3944 га. Саме щодо цієї земельної ділянки у матеріалах справи містяться відомості про встановлення обмеження у використанні – охоронної зони навколо об`єкта культурної спадщини площею 0,1571 га. Вказане обмеження відображене у договорі оренди від 15.10.2015 (арк. справи 29-34 том 1), Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як охоронна зона навколо об`єкта культурної спадщини (арк. справи 62-63 том 1), а також у відомостях Державного земельного кадастру, кадастровому плані земельної ділянки та контурі №99а (арк. справи 140-142 том 1).
Судом із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.11.2024 (арк. справи 62-63 том 1), яка надана прокурором на обґрунтування позовних вимог, встановлено, що право оренди за договором від 15.10.2015 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16.03.2016 державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, зокрема щодо земельної ділянки з кадастровим номером 6520383500:07:018:0028 площею 2,3944 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 876593565203, номер запису про інше речове право 13718809. Отже, право оренди відповідача щодо цієї земельної ділянки виникло не лише на підставі договору, а й у зв`язку з державною реєстрацією речового права у встановленому законом порядку.
Водночас із цієї ж інформації встановлено, що у розділі додаткових відомостей міститься інформація про наявність обмеження у використанні земельної ділянки – охоронної зони об`єкта культурної спадщини площею 0,1571 га, строк дії якого визначено як безстроковий.
Наведене свідчить про те, що відповідне обмеження має публічно-правовий характер, встановлене на підставі закону та підлягає обов`язковому дотриманню.
Зі змісту договору оренди землі від 15.10.2015 судом встановлено, що пунктом 26 цього договору прямо визначено наявність обмежень (обтяжень) щодо використання орендованої земельної ділянки, а саме встановлення охоронної зони курганного могильника на відстані 10 метрів від підошви з кодом обмеження 01.02 загальною площею 0,1571 га.
Згідно з пунктом 31 договору орендар зобов`язаний виконувати встановлені щодо об`єкта оренди обмеження (обтяження), передбачені договором оренди, а також дотримуватися режиму використання земель природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення. 
Крім того, пунктом 38 договору передбачено, що дія договору припиняється шляхом його розірвання, зокрема за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, а також з інших підстав, визначених законом. Отже, сам договір передбачає можливість його судового розірвання у разі порушення орендарем узятих на себе договірних обов`язків.
З аналізу наведених умов договору суд дійшов висновку, що сторони при укладенні договору оренди погодили не лише предмет, строк та платність користування земельними ділянками, а й спеціальні умови їх використання, пов`язані з наявністю охоронної зони курганного могильника. Вказані умови є обов`язковими для орендаря і не можуть розцінюватися як формальні, оскільки стосуються правового режиму об`єкта культурної спадщини та меж допустимого господарського використання земельної ділянки.
Із матеріалів справи вбачається, що на підтвердження доводів про порушення відповідачем умов договору оренди та вимог законодавства про охорону культурної спадщини позивачем, зокрема, надано протокол огляду місця події від 16.05.2024, складений у межах кримінального провадження №12024231080000464 від 11.06.2024.
Із зазначеного протоколу убачається, що під час проведення огляду із залученням спеціаліста Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області встановлено фактичний стан використання земельної ділянки з кадастровим номером 6520383500:07:018:0028, а саме здійснення її обробітку як частини єдиного сільськогосподарського масиву, при цьому курган та його охоронна зона розорані та піддані культивації, що свідчить про фактичне втручання у територію об`єкта культурної спадщини та порушення встановленого режиму її використання.
Оцінюючи доводи відповідача щодо недопустимості використання вказаного доказу у даній справі, суд виходить із наступного.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини третя та четверта статті 12 ЦПК України). 
У мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику (пункт 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пункт 3 частини першої статті 382 ЦПК України). 
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (частина перша статті 264 ЦПК України).
Водночас, цивільне процесуальне законодавство не містить заборони щодо використання у цивільному процесі доказів, отриманих у межах кримінального провадження, за умови, що такі докази містять інформацію щодо предмета доказування.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц).
Отже, оцінюючи наведені положення процесуального закону суд дійшов наступного.
Протокол огляду місця події від 16.05.2024, складений у межах кримінального провадження №12024231080000464, містить відомості щодо фактичного стану використання земельної ділянки з кадастровим номером 6520383500:07:018:0028, а саме обставини її обробітку як частини єдиного сільськогосподарського масиву, розорення кургану та його охоронної зони. Вказані відомості безпосередньо стосуються предмета доказування у цій справі, оскільки спрямовані на встановлення факту дотримання або порушення відповідачем умов договору оренди та спеціального правового режиму використання земель історико-культурного призначення.
З огляду на вимоги статей 76, 77 ЦПК України, такий доказ є належним, оскільки містить інформацію щодо обставин, які мають значення для правильного вирішення спору.
Доводи відповідача про недопустимість зазначеного доказу з підстав його нібито отримання з порушенням вимог кримінального процесуального законодавства суд вважає безпідставними, оскільки сторона обмежилась лише формальними посиланнями на порушення норм кримінального процесуального законодавства, однак не надала жодних належних і допустимих доказів на підтвердження таких тверджень.
Крім того, відповідачем не подано жодних альтернативних доказів, які б спростовували зафіксовані у протоколі відомості щодо фактичного стану земельної ділянки, не ініційовано проведення експертного дослідження, не надано висновків спеціалістів чи інших документів, які б ставили під сумнів достовірність викладених у ньому обставин.
За таких обставин суд дійшов висновку, що доводи відповідача носять характер припущень та не підтверджені належними доказами, у зв`язку з чим не можуть бути покладені в основу висновку про недопустимість зазначеного доказу.
При цьому суд враховує, що зазначений протокол не є єдиним доказом у справі, а його зміст узгоджується з іншими дослідженими судом доказами, зокрема відповідями уповноважених органів у сфері охорони культурної спадщини, що підтверджують як правовий режим використання земельної ділянки, так і характер фактичного її використання.
Застосовуючи підхід, сформульований Великою Палатою Верховного Суду у пункті 81 постанови від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц, суд виходить із того, що обставина вважається доведеною тоді, коли на підставі поданих доказів висновок про її існування є більш вірогідним, ніж протилежний. У даному випадку сукупність наданих позивачем доказів, включаючи протокол огляду місця події, формує послідовну та взаємоузгоджену доказову базу, яка свідчить про використання земельної ділянки з порушенням встановлених обмежень.
Таким чином, протокол огляду місця події від 16.05.2024 є належним, допустимим та достовірним доказом у даній справі, підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами та може бути покладений в основу висновків суду щодо встановлення фактичних обставин порушення відповідачем умов договору оренди та вимог законодавства про охорону культурної спадщини.
Із матеріалів справи також убачається, що на підтвердження правового режиму використання земельної ділянки та характеру допущених порушень позивачем надано відповіді уповноважених органів у сфері охорони культурної спадщини.
Так, згідно з листом Департаменту реалізації гуманітарної політики Херсонської обласної державної адміністрації від 27.01.2025 зазначено, що проведення будь-яких земляних робіт у межах зони охорони пам`ятки археології допускається виключно за умови попереднього проведення археологічних розвідок, що є обов`язковою передумовою здійснення будь-якої господарської діяльності на таких територіях.
Отже, із змісту зазначеного листа вбачається, що спеціальний режим використання земель у межах охоронної зони має імперативний характер і не допускає здійснення сільськогосподарських робіт без дотримання передбачених законом процедур.
Крім того, відповідно до листа цього ж Департаменту від 25.02.2025 встановлено, що під час надання земельної ділянки у користування ОСОБА_1 проводилось попереднє обстеження земельної ділянки спеціалістами Обласної інспекції з охорони пам`яток історії та культури з метою виявлення об`єктів археологічної спадщини у межах погодження землевпорядної документації. Як зазначено у вказаному листі, подальше обстеження цієї земельної ділянки здійснювалось фахівцем Обласної інспекції по охороні пам`яток історії та культури у межах слідчих дій досудового розслідування. За результатами такого обстеження встановлено, що на момент його проведення курган та його охоронна зона використовувались як єдиний масив у сільськогосподарських цілях, що свідчить про фактичне недотримання встановленого режиму використання земель історико-культурного призначення.
Таким чином, наведені докази у своїй сукупності підтверджують, що відповідачу було відомо про наявність об`єкта культурної спадщини ще на стадії передачі земельної ділянки в оренду; режим використання охоронної зони передбачає спеціальні обмеження; фактичне використання земельної ділянки не відповідало встановленому правовому режиму.
Оцінивши докази в сукупності, приймаючи рішення у справі, суд керується наступним.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори. Укладений між сторонами договір оренди землі від 15.10.2015 є правовою підставою виникнення між ними взаємних прав та обов`язків і підлягає обов`язковому виконанню відповідно до статті 629 ЦК України.
За змістом статті 626 ЦК України договір є домовленістю сторін, спрямованою на встановлення цивільних прав та обов`язків, а отже визначає не лише обсяг прав сторін, а й межі їх допустимої поведінки.
Згідно зі статтею 792 ЦК України та статтями 2, 6, 13 Закону України «Про оренду землі» орендар, набуваючи право користування земельною ділянкою, зобов`язаний використовувати її відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Суд звертає увагу, що у спірних правовідносинах обсяг прав та обов`язків відповідача визначається не виключно фактом користування земельною ділянкою, а змістом укладеного договору оренди, який включає як істотні умови, так і погоджені сторонами обмеження щодо її використання.
Зокрема, умовами договору оренди прямо передбачено наявність обмеження у вигляді охоронної зони курганного могильника, що є складовою частиною правового режиму земельної ділянки.
Таким чином, приймаючи земельну ділянку у користування, відповідач прийняв на себе обов`язок дотримуватися встановлених обмежень, що випливає як із договору, так і з вимог закону.
Разом із тим, спірна земельна ділянка в частині охоронної зони перебуває у спеціальному правовому режимі, пов`язаному з наявністю об`єкта культурної спадщини.
Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 54 Конституції України культурна спадщина охороняється законом, а держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами.
За змістом статей 1, 2 Закону України «Про охорону культурної спадщини» курган як археологічний об`єкт є пам`яткою культурної спадщини, що перебуває під державною охороною, а відтак будь-яке втручання у його структуру або територію допускається виключно з дотриманням встановленого законом порядку.
Отже, суд виходить із того, що правовий режим використання земельної ділянки, яка є предметом договору оренди, визначається не лише її цільовим призначенням як земель сільськогосподарського призначення, а й наявністю на ній об`єкта культурної спадщини та встановлених щодо нього обмежень.
Вказані обмеження є обов`язковими для відповідача незалежно від суб`єктивного їх сприйняття, наявності додаткових договорів чи фактичного винесення меж у натуру, а їх недотримання свідчить про порушення як умов договору, так і імперативних норм законодавства.
Відповідно до статті 150 Земельного кодексу України землі історико-культурного призначення належать до особливо цінних земель, що обумовлює підвищений рівень їх правової охорони та встановлення спеціального режиму використання.
Згідно зі статтями 53, 54 Земельного кодексу України до земель історико-культурного призначення належать, зокрема, землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, у тому числі археологічні об`єкти. При цьому такі землі можуть перебувати у державній, комунальній або приватній власності, однак їх правовий режим визначається не формою власності чи категорією земель, а фактом розміщення на них об`єкта культурної спадщини.
Особливе значення для правильного вирішення спору мають положення статті 54-1 Земельного кодексу України, відповідно до яких з метою охорони культурної спадщини на використання земель у межах території пам`ятки та її зон охорони встановлюються обмеження, які поширюються на всі земельні ділянки, розташовані в межах таких територій, незалежно від їх цільового призначення.
Таким чином, визначальним для встановлення правового режиму земельної ділянки є не її категорія як земель сільськогосподарського призначення, а наявність у її межах об`єкта культурної спадщини та відповідної охоронної зони.
Із досліджених судом відомостей Державного земельного кадастру (арк. справи 140-142 том 1) вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 6520383500:07:018:0028 має цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, водночас щодо неї встановлено обмеження у використанні – зона охорони пам`ятки культурної спадщини, що відображено у кадастровому плані, який містить позначення кургану як археологічного об`єкта.
З огляду на викладене, суд дішов висновку, що зазначена земельна ділянка перебуває у змішаному правовому режимі: як земля сільськогосподарського призначення та одночасно як земля, обтяжена режимом історико-культурного призначення, що визначає пріоритет спеціальних обмежень над загальним способом її використання.
Відповідно до преамбули Закону України «Про охорону культурної спадщини» цей Закон спрямований на забезпечення збереження культурної спадщини в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь, що зумовлює імперативний характер встановлених ним обмежень.
Згідно зі статтею 34 цього Закону землі, на яких розташовані пам`ятки, включаються до державних кадастрів та документації із землеустрою, а навколо таких об`єктів встановлюються охоронні зони із забороною діяльності, яка може негативно впливати на їх збереження.
Відповідно до статті 24 Закону України «Про охорону культурної спадщини» користувач земельної ділянки зобов`язаний утримувати пам`ятку у належному стані, захищати її від пошкодження, руйнування чи знищення, а використання такої пам`ятки повинно здійснюватися у спосіб, що забезпечує збереження її матеріальної автентичності.
Положення статті 25 цього Закону покладають на користувачів земель обов`язок забезпечувати збереження пам`яток незалежно від укладення охоронного договору, що виключає можливість посилання на його відсутність як на підставу для невиконання відповідних обов`язків.
Відповідно до статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» встановлення охоронних зон має на меті забезпечення збереження об`єкта культурної спадщини, а відтак у межах таких зон підлягає забороні будь-яка діяльність, яка може призвести до його пошкодження або зміни історичного середовища.
Водночас суд враховує приписи статті 23 Закону України «Про охорону культурної спадщини», відповідно до яких відсутність охоронного договору не звільняє користувача від виконання встановлених законом обов`язків щодо збереження об`єкта культурної спадщини.
З урахуванням наведеного суд приходить до наступних висновків.
По-перше, наявність у межах земельної ділянки об`єкта культурної спадщини обумовлює застосування до неї спеціального правового режиму незалежно від її цільового призначення та форми власності.
По-друге, встановлені щодо такої земельної ділянки обмеження є імперативними, підлягають безумовному дотриманню та не можуть бути поставлені у залежність від суб`єктивного сприйняття користувача, фактичного винесення меж у натуру або укладення додаткових договорів.
По-третє, обов`язок відповідача щодо дотримання режиму використання земель у межах охоронної зони випливає одночасно з умов договору оренди та норм спеціального законодавства, що виключає можливість його ігнорування.
По-четверте, здійснення господарської діяльності у межах охоронної зони у спосіб, що змінює стан об`єкта культурної спадщини або створює загрозу його збереженню, є порушенням не лише вимог закону, а й умов договору оренди.
Саме з урахуванням наведеного суд оцінює характеру дій відповідача та їх відповідності встановленому правовому режиму використання земельної ділянки.
Наведені положення спеціального законодавства у сфері охорони культурної та археологічної спадщини підлягають застосуванню у системному зв`язку з нормами земельного законодавства та умовами укладеного між сторонами договору оренди, що дає підстави для формування судом відповідних правових висновків щодо характеру дій відповідача.
Суд виходить із того, що встановлення зон охорони пам`ятки культурної спадщини не є формальним елементом правового регулювання, а має на меті забезпечення реального збереження об`єкта, у зв`язку з чим у межах таких зон діє спеціальний режим використання земель, який обмежує звичайні способи господарської діяльності.
З аналізу статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» суд дійшов висновку, що проведення будь-якого втручання у ґрунтовий покрив у межах охоронної зони, яке може вплинути на культурний шар, допускається лише після отримання відповідного дозволу та проведення археологічних досліджень уповноваженими фахівцями.
Натомість перелік робіт, які не потребують проведення археологічних розвідок, є вичерпним та підлягає обмежувальному тлумаченню. Такі роботи за своєю природою не повинні призводити до порушення культурного шару або зміни стану об`єкта археологічної спадщини.
Суд звертає увагу, що здійснення обробки земельної ділянки із застосуванням механізованих засобів, що передбачає розорювання ґрунту (оранка) та його культивацію, за своїм характером не може бути віднесене до робіт, які не потребують проведення археологічних розвідок, оскільки безпосередньо пов`язане із втручанням у поверхневий та підповерхневий шар ґрунту.
Із досліджених судом доказів, зокрема матеріалів огляду місця події та відповідей уповноважених органів, встановлено, що земельна ділянка, на якій розташований курган, а також його охоронна зона фактично використовувались як єдиний сільськогосподарський масив та були повністю розорані.
При цьому встановлено, що відповідачем не здійснювалось жодних дій, спрямованих на дотримання передбаченого законом порядку проведення робіт у межах охоронної зони, зокрема не зверталась до уповноважених органів за отриманням дозволу на проведення археологічних розвідок, а також не ініціювала проведення таких досліджень.
Відсутність звернень відповідача до Департаменту реалізації гуманітарної політики Херсонської обласної державної адміністрації та Обласної інспекції з охорони пам`яток історії та культури підтверджується матеріалами справи та не спростована належними доказами.
Більше того, із наданої відповіді Департаменту реалізації гуманітарної політики Херсонської обласної державної адміністрації від 25.02.2025 (арк. справи 182-184 том 1). вбачається, що під час надання земельної ділянки у користування відповідачу проводилось попереднє обстеження із метою виявлення об`єкта археологічної спадщини, що свідчить про те, що інформація про наявність кургану була встановлена ще на стадії погодження землевпорядної документації.
Натомість, як убачається з долучених представником відповідача доказів, зокрема листа Музиківської сільської ради Херсонського району Херсонської області від 10.10.2024 та додатків до нього, на території відповідної територіальної громади обліковується розташування 12 курганів як об`єктів археологічної спадщини (арк. справи 226-228 том 1).
Із змісту додатку № 2 до зазначеного листа судом встановлено наявність, зокрема, кургану, розташованого на відстані 0,6 км на схід від північної відокремленої частини села, на плато, що примикає до лівого берега долини річки Вірьовчина, який обстежувався ОСОБА_2 у 1986 році та ОСОБА_3 у 2003 році.
Відповідно до наведеного опису, курган має висоту близько 3,0 м та діаметр близько 40 м, є округлим у плані та підсферичним за формою. При цьому зазначено, що східний схил насипу частково перекритий відвалом зрошувального ставка, розкопки не проводилися, а насип на момент обстеження не був розораний (арк справи 228 том 1).
Наведені відомості, на які посилається сторона відповідача, за своєю суттю не спростовують обставин, встановлених судом у даній справі, а навпаки підтверджують існування на відповідній території об`єкта археологічної спадщини, який підлягає державній охороні.
Щодо посилання представника відповідача на зазначену відповідь Музиківської сільської ради в частині неукладення охоронного договору, суд зазначає, що правову оцінку цьому аргументу вже надано у мотивувальній частині рішення.
Отже, суд дійшов висновку, що здійснення відповідачем сільськогосподарської діяльності у межах охоронної зони курганного могильника без проведення обов`язкових археологічних розвідок, за відсутності відповідних дозволів та з фактичним втручанням у ґрунтовий шар, є порушенням як імперативних норм законодавства у сфері охорони культурної спадщини, так і умов укладеного договору оренди землі.
Такі дії за своєю правовою природою виходять за межі допустимого використання земельної ділянки, суперечать публічному інтересу щодо збереження культурної спадщини та свідчать про неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань.
Наведені положення законодавства у їх системному взаємозв`язку підлягають застосуванню судом при вирішенні питання й щодо наявності підстав для розірвання договору оренди землі та правових наслідків такого розірвання.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про оренду землі» правовідносини оренди регулюються, зокрема, Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом та договором оренди землі, що зумовлює необхідність оцінки поведінки сторін не лише з точки зору умов договору, а й з урахуванням імперативних норм законодавства.
Судом встановлено, що пунктом 38 договору оренди прямо передбачено можливість його розірвання за рішенням суду у разі невиконання стороною взятих на себе зобов`язань. Аналогічні підстави передбачені статтею 32 Закону України «Про оренду землі», яка допускає розірвання договору у разі невиконання сторонами обов`язків, визначених законом та договором.
Крім того, відповідно до статті 651 ЦК України договір може бути розірвано за рішенням суду у разі істотного порушення його умов, а стаття 783 ЦК України передбачає право наймодавця вимагати розірвання договору, якщо наймач користується річчю всупереч договору або створює загрозу її пошкодження.
Із встановлених обставин убачається, що відповідач, використовуючи земельну ділянку як єдиний сільськогосподарський масив, здійснив її обробіток із розорюванням кургану та його охоронної зони, що є втручанням у територію об`єкта культурної спадщини та прямо суперечить як умовам договору оренди, так і вимогам законодавства.
Такі дії свідчать про використання земельної ділянки не у спосіб, визначений договором, а також про ігнорування встановленого правового режиму її використання.
Археологічні об`єкти є невідтворними, а їх пошкодження або знищення має незворотний характер, у зв`язку з чим розорювання кургану та його охоронної зони створює реальну загрозу втрати об`єкта культурної спадщини.
За таких обставин суд дійшов висновку, що допущене відповідачем порушення має істотний характер у розумінні статті 651 ЦК України, оскільки воно: суперечить суті та умовам договору оренди; порушило імперативні вимоги законодавства; створило загрозу пошкодження об`єкта оренди в частині його правового режиму; порушило публічний інтерес щодо збереження культурної спадщини.
Вказане також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 31.07.2019 у справі № 813/4701/16, відповідно до якої земельні ділянки історико-культурного призначення повинні використовуватися з урахуванням їх спеціального правового режиму, а його порушення є підставою для припинення права користування.
Суд, застосовуючи норми матеріального права до встановлених у справі обставин, вважає за необхідне надати правову оцінку підставам припинення права користування земельною ділянкою, передбаченим статтею 141 Земельного кодексу України, у їх взаємозв`язку з вищевикладеним. 
Відповідно до частини першої статті 141 Земельного кодексу України законодавець визначив вичерпний перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою. Системний аналіз цієї норми свідчить, що зазначені підстави охоплюють як загальні випадки припинення правовідносин, так і спеціальні, пов`язані з порушенням встановленого правового режиму використання земель.
З урахуванням предмета спору та встановлених судом обставин, вирішальне значення у даній справі має положення пункту «є» частини першої статті 141 Земельного кодексу України, відповідно до якого підставою припинення права користування земельною ділянкою є використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.
Судом встановлено, що відповідач, здійснюючи господарську діяльність на земельній ділянці, допустив розорювання кургану та його охоронної зони, що свідчить про втручання у територію об`єкта культурної спадщини та порушення встановленого режиму її використання. Такі дії за своєю суттю є використанням земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини, що прямо підпадає під дію пункту «є» частини першої статті 141 Земельного кодексу України.
При цьому порушення вимог охорони культурної спадщини не потребує додаткового доведення наявності матеріальної шкоди, оскільки саме посягання на об`єкт культурної спадщини, який є невідтворним, становить достатню підставу для припинення права користування земельною ділянкою.
Крім того, встановлені обставини свідчать і про використання земельної ділянки не у спосіб, визначений її правовим режимом, що у сукупності з ігноруванням встановлених обмежень вказує на порушення вимог земельного законодавства, спрямованих на охорону земель як особливого об`єкта права.
Разом із тим суд вважає за необхідне окремо звернути увагу на правове значення умов укладеного між сторонами договору оренди.
Як вже було встановлено вище, пунктом 26 договору оренди передбачено наявність обмеження у вигляді охоронної зони курганного могильника, що є невід`ємною складовою правового режиму використання переданого в оренду об`єкта.
Зазначена умова договору не може розглядатися як така, що стосується виключно окремої земельної ділянки, оскільки за змістом договору об`єкт оренди визначено як єдиний земельний масив, переданий відповідачу у користування.
Договір оренди не містить положень, які б передбачали можливість диференційованого застосування його умов залежно від окремих кадастрових номерів або частин об`єкта оренди, а відтак усі погоджені сторонами умови, у тому числі щодо обмежень (обтяжень), поширюються на об`єкт оренди в цілому.
Відповідно, порушення встановлених обмежень щодо будь-якої складової частини переданого в оренду земельного масиву свідчить про неналежне виконання договору оренди в цілому.
Суд також враховує, що погодження сторонами умов щодо обмежень у використанні земельної ділянки свідчить про усвідомлення орендарем особливого правового режиму такої ділянки та прийняття на себе обов`язку його дотримання.
Таким чином, порушення відповідачем пункту 26 договору оренди, яке виразилось у недотриманні встановленого режиму використання земель історико-культурного призначення, є самостійною та достатньою підставою для розірвання договору відповідно до статті 651 ЦК України та статті 32 Закону України «Про оренду землі».
Відповідно до умов договору орендар зобов`язаний повернути об`єкт оренди після припинення договору у стані не гіршому, ніж той, у якому він його отримав.
Щодо можливості розірвання договору оренди в частині чи в цілому, виходячи із правової природи предмета зобов`язання та змісту спірних правовідносин, суд зазначає наступне.
Відповідно до загальних положень цивільного права предмет договору визначає межі прав та обов`язків сторін і характеризує зобов`язання як єдину цілісну правову конструкцію. У даному випадку предметом договору оренди є не окремі самостійні об`єкти, а сформований сторонами єдиний земельний масив загальною площею 82,5544 га, який переданий відповідачу у користування на визначених умовах.
Системний аналіз умов договору від 15.10.2015 свідчить про те, що сторони погодили саме комплексне використання земельних ділянок як єдиного об`єкта оренди, що підтверджується як визначенням його загальної площі, так і характером фактичного використання – як цілісного сільськогосподарського масиву. Договір не містить положень, які б передбачали автономність правового режиму окремих земельних ділянок або можливість їх відокремленого існування в межах зобов`язання.
За таких обставин суд виходить із того, що подільність об`єкта оренди не є тотожною подільності зобов`язання у цивільно-правовому сенсі. Укладений сторонами договір породжує єдине зобов`язання, предметом якого є комплекс земельних ділянок, об`єднаних спільним правовим режимом та умовами використання.
Окрім вказаного, спірні правовідносини не є тотожними правовідносинам щодо витребування окремих земельних часток (паїв) із масиву земель, де допускається індивідуалізація кожної земельної ділянки як самостійного об`єкта цивільних прав, шляхом витребування ділянки власником. У даному випадку предметом договору є єдиний земельний масив, сформований як об`єкт оренди, що виключає можливість його довільного поділу для цілей визначення обсягу відповідальності орендаря.
Застосування часткового розірвання договору у даному випадку суперечить природі спірних правовідносин та призведе до штучного поділу єдиного об`єкта оренди без відповідного правового підґрунтя, що не передбачено ні умовами договору, ні нормами чинного законодавства.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що встановлене порушення охоплює зобов`язання сторін у цілому та унеможливлює досягнення мети договору, у зв`язку з чим розірвання договору оренди має відбуватися в повному обсязі щодо всього об`єкта оренди.
Такий підхід відповідає як загальним засадам цивільного законодавства щодо цілісності зобов`язання, так і принципу ефективного захисту порушеного права.
Оскільки розірвання договору оренди є підставою для припинення права користування земельними ділянками, позивач як уповноважений орган має право вимагати повернення всього об`єкта оренди – сукупності земельних ділянок, переданих за договором, а не окремої їх частини.
Отже, позовні вимоги про розірвання договору оренди землі та повернення земельних ділянок підлягають задоволенню у повному обсязі.
Суд вважає неприйнятними доводи відповідача щодо допустимості здійснюваної господарської діяльності у межах охоронної зони пам`ятки культурної спадщини з посиланням на те, що така діяльність відноситься до робіт, які не потребують проведення попередніх археологічних розвідок.
Як убачається зі змісту статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини», виключення щодо проведення археологічних розвідок стосуються лише таких видів діяльності, які за своєю природою не пов`язані із втручанням у культурний шар або не створюють загрози його пошкодження. Натомість встановлені судом обставини свідчать про те, що відповідачем здійснювалась сільськогосподарська обробка земельної ділянки із застосуванням механізованих засобів, що супроводжувалась розорюванням та культивацією ґрунту, у тому числі в межах кургану та його охоронної зони.
За таких обставин вказані дії за своїм характером та наслідками не можуть бути віднесені до категорії «неглибокої оранки» чи інших робіт, які допускаються без проведення археологічних досліджень, а відтак вимагають обов`язкового дотримання передбаченого законом порядку, який відповідачем не було виконано.
Безпідставними є також доводи відповідача про відсутність належного встановлення меж охоронної зони пам`ятки культурної спадщини у натурі як підстави для невиконання встановлених обмежень.
Відповідно до положень земельного законодавства та Закону України «Про охорону культурної спадщини» обмеження у використанні земель, пов`язані з наявністю пам`яток культурної спадщини, виникають з моменту їх встановлення у відповідній документації та внесення відомостей до Державного земельного кадастру. Такі обмеження є обов`язковими для всіх землекористувачів незалежно від факту їх винесення у натуру.
У даному випадку наявність обмежень підтверджується як умовами договору оренди, так і відомостями Державного земельного кадастру, а також кадастровим планом, що виключає можливість їх ігнорування відповідачем.
Суд відхиляє доводи відповідача щодо відсутності істотних порушень та відсутності шкоди, яка не підтверджена належними доказами.
З огляду на правову природу археологічних об`єктів як невідтворних джерел інформації, їх пошкодження або знищення має незворотний характер. Розорювання кургану та його охоронної зони свідчить про втручання у культурний шар, що саме по собі створює реальну загрозу втрати об`єкта культурної спадщини.
У зв`язку з цим суд зазначає, що для кваліфікації таких дій як істотного порушення умов договору не вимагається встановлення розміру матеріальної шкоди або проведення окремих експертних досліджень, оскільки саме порушення встановленого законом режиму використання земель історико-культурного призначення є достатньою підставою для висновку про неналежне виконання орендарем своїх зобов`язань.
Крім того, встановлені обставини свідчать про те, що дії відповідача призвели до таких наслідків, які не можуть бути усунуті шляхом відновлення попереднього стану об`єкта, що у розумінні статті 651 ЦК України свідчить про істотність порушення договору, оскільки орендодавець значною мірою позбавляється того, на що він розраховував при його укладенні.
Таким чином, усі доводи відповідача зводяться до заперечення очевидних обставин справи та не підтверджені належними і допустимими доказами, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав для їх врахування при вирішенні спору.
З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що відповідачем допущено істотне порушення умов договору оренди землі та вимог законодавства у сфері охорони культурної спадщини, що є достатньою та самостійною підставою для розірвання договору та повернення об`єкта оренди.
Щодо представництва прокурором у цій справі інтересів держави суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, визначених законом. Такий конституційний припис конкретизовано статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», за змістом якої прокурор здійснює представництво законних інтересів держави у разі їх порушення або загрози порушення, якщо захист таких інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження, або у разі відсутності такого органу.
Згідно з частиною другою статті 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звернення до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Частина четверта статті 56 ЦПК України покладає на прокурора, який звертається до суду в інтересах держави, обов`язок обґрунтувати, у чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх судового захисту, визначені законом підстави для звернення прокурора, а також зазначити орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Предметом спору у цій справі є розірвання договору оренди земельних ділянок та повернення об`єкта оренди у зв`язку з істотним порушенням орендарем умов договору та спеціального режиму використання земельної ділянки, на яку поширюється охоронна зона об`єкта культурної спадщини. Отже, спір стосується не лише приватноправових наслідків невиконання договору, а й охорони землі як особливого об`єкта права власності Українського народу, забезпечення законного режиму користування землею комунальної власності та збереження об`єкта культурної спадщини.
У даному випадку інтерес держави полягає у забезпеченні законності використання земель, дотриманні встановлених обмежень щодо земель, пов`язаних з об`єктами культурної спадщини, недопущенні їх пошкодження чи руйнування, а також у відновленні належного правового режиму користування земельними ділянками, які є матеріальною основою місцевого самоврядування. Використання земельної ділянки з порушенням вимог законодавства про охорону культурної спадщини не може відповідати суспільному інтересу, оскільки суперечить обов`язку держави забезпечувати охорону землі та культурної спадщини в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь.
Суд також враховує, що відповідно до статей 140, 142, 143 Конституції України, статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та пункту «б» частини першої статті 80 Земельного кодексу України територіальна громада реалізує право комунальної власності на землю безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальної громади здійснюють правомочності власника щодо володіння, користування та розпорядження землею комунальної власності. Тому порушення встановленого законом порядку користування такою землею одночасно зачіпає інтереси територіальної громади та інтереси держави, яка гарантує належне функціонування місцевого самоврядування і правовий режим земель.
Компетентним органом у спірних правовідносинах є Музиківська сільська рада Херсонського району Херсонської області, оскільки саме вона є органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції щодо земель комунальної власності та захищати інтереси територіальної громади у відносинах користування такими земельними ділянками. Разом з тим із матеріалів справи вбачається, що, попри наявність відомостей про порушення умов договору та режиму використання земельної ділянки, а також наявності достатнього часу для вжиття самостійних заходів судового захисту, зокрема щодо розірвання договору оренди та повернення земельних ділянок, Музиківською сільською радою таких заходів вжито не було.
З огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку, що прокурором належним чином обґрунтовано наявність підстав для представництва інтересів держави. Порушення інтересів держави полягає у використанні земельної ділянки з порушенням умов договору та вимог законодавства про охорону культурної спадщини, необхідність захисту обумовлена невжиттям компетентним органом достатніх заходів реагування, а органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є Музиківська сільська рада.
Таким чином, у даній справі наявні передбачені статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» підстави для здійснення прокурором представництва інтересів держави в суді, оскільки компетентний орган, маючи повноваження для захисту порушених інтересів, самостійно такого захисту належним чином не здійснив, що зумовлює правомірність звернення прокурора з цим позовом.
Оцінивши докази у їх сукупності відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
Крім того, відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 6056,00 грн.
Підстави для негайного виконання рішення відсутні.
Заходи забезпечення позову судом не застосовувалися.
Повний текст рішення складено 14.05.2026.
Керуючись статтями 2, 4, 10, 12, 76–81, 89, 141, 258, 259, 263–265 ЦПК України, статтями 11, 626, 629, 651, 783, 792 ЦК України, статтями 53, 54, 54-1, 141, 150 Земельного кодексу України, статтями 2, 6, 13, 24, 25, 32 Закону України «Про оренду землі», статтями 1, 2, 24, 25, 32, 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини», статтею 35 Закону України «Про охорону земель», суд
вирішив:

Позов прокурора-керівника Олешківської окружної прокуратури Херсонської області (ЄДРПОУ 0485112024, місцезнаходження: м. Миколаїв, пр-т Богоявленський, буд. 314) в інтересах держави в особі Музиківської сільської ради Херсонського району Херсонської області (ЄДРПОУ 26347865, місцезнаходження: Херсонська область, Херсонський район, с. Музиківка, вул. Перемоги, буд. 35) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстрація ВПО: АДРЕСА_2 , місце фактичного проживання: АДРЕСА_3 , про розірвання договору оренди, задовольнити в повному обсязі.
Розірвати договір оренди землі від 15.10.2015, укладений між Білозерською районною державною адміністрацією Херсонської області та ОСОБА_1 .
Зобов`язати ОСОБА_1 повернути Музиківській сільській раді Херсонського району Херсонської області об`єкт оренди, розташований за межами с.Музиківка на території Музиківської сільської ради Херсонського району Херсонської області, а саме земельні ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 82,5544 га з кадастровими номерами: 6520383500:04:009:0019, 6520383500:04:009:0020, 6520383500:07:019:0010, 6520383500:07:018:0028, 6520383500:07:018:0002, 6520383500:07:018:0003, 6520383500:07:018:0004, 6520383500:07:018:0005, 6520383500:07:018:0006, 6520383500:07:018:0007, 6520383500:07:018:0008, 6520383500:07:003:0009, 6520383500:07:003:0010, 6520383500:07:018:0011, 6520383500:07:018:0012, 6520383500:07:018:0027, 6520383500:07:018:0026, 6520383500:07:018:0025, 6520383500:07:018:0024, 6520383500:07:018:0023, 6520383500:07:018:0022, 6520383500:07:018:0021, 6520383500:07:018:0020, 6520383500:07:018:0019, 6520383500:07:018:0017, 6520383500:07:018:0016, 6520383500:07:018:0015, 6520383500:07:018:0029.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Херсонської обласної прокуратури (код ЄДРПОУ 04851120, адреса: вул. Михайлівська, буд. 33, м. Херсон, Херсонська область, 73025) судовий збір у розмірі 6056,00 грн (шість тисяч п`ятдесят шість грн 00 коп.).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду. 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Херсонського апеляційного суду безпосередньо. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Суддя	О. В. Ус