ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 909/705/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С. К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Случ О. В.

за участю секретаря судового засідання: Кравчук О. І.,
та представників: 
позивача - Мадорського Ю. В. (в режимі відеоконференції),
відповідача - Гуменюка Б. С. (в режимі відеоконференції),
третьої особи - не з`явився, 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Надвірнянська друкарня"
на постанову Західного апеляційного господарського суду від 10.02.2026
у справі № 909/705/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Надвірнянська друкарня"
до Надвірнянської районної ради
за участю третьою особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Іваночко Ольга Дмитрівна 
про визнання незаконним та скасування рішення та визнання недійсними результатів аукціону,
В С Т А Н О В И В:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Надвірнянська друкарня" (далі - ТОВ "Надвірнянська друкарня"; позивач) звернулося до суду з позовом до Надвірнянської районної ради (далі - Надвірнянська районна рада; Рада; відповідач), в якому просило:
- визнати незаконним та скасувати рішення Надвірнянської районної ради від 03.10.2024 № 280-25/2024 "Про намір передачі в оренду приміщення";
- визнати недійсними результати електронного аукціону з передачі в оренду приміщення гаража площею 126,2 кв.м, приміщення сховища ПММ площею 6,2 кв.м, які знаходяться за адресою: м. Надвірна, вул. Визволення, 5 (протокол № LLE001-UA-20250318-48178). 
На обґрунтування позовних вимог, ТОВ "Надвірнянська друкарня" зазначило, що рішення органу місцевого самоврядування щодо проведення аукціону щодо об`єкта, який перебуває у користуванні орендаря на підставі чинного договору, прийнято без належного його повідомлення, врахування переважного права орендаря і є неправомірним. Позивач вказує і на те, що на підставі оскаржуваного рішення Ради було оголошено електронний аукціон, за результатами якого визначено іншого потенційного орендаря, що порушує права ТОВ "Надвірнянська друкарня" як чинного орендаря на продовження договору оренди в ході аукціону відповідно до п. 149 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483 (далі - Порядок № 483). 
Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 16.09.2025 (суддя - П. А. Шкіндер) позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення Надвірнянської районної ради Івано-Франківської області від 03.10.2024 № 280-25/2024 "Про намір передачі в оренду приміщення". Визнано недійсними результати електронного аукціону з передачі в оренду нерухомого майна - приміщення гаража площею 126,2 кв.м, приміщення сховища ПММ площею 6,2 кв.м, які знаходяться за адресою: м. Надвірна, вул. Визволення 5 (протокол № LLE001-UA-20250318-48178). 
Додатковим рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 06.10.2025 (суддя - П. А. Шкіндер) відмовлено у задоволенні заяви Надвірнянської районної ради про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Постановою Західного апеляційного господарського суду від 10.02.2026 (головуючий суддя - Т. Б. Бонк, судді - С. М. Бойко, Г. Г. Якімець) скасовано рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16.09.2025 і прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Вирішено: додаткове рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 06.10.2025 частково скасувати і прийняти нове судове рішення, яким заяву Надвірнянської районної ради про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задовольнити частково; стягнути з ТОВ "Надвірнянська друкарня" на користь Надвірнянської районної ради 4 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. В решті додаткове рішення залишено без змін.
Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 31.12.2005 між ЗАТ "Надвірнянська друкарня" (правонаступником якого є ТОВ "Надвірнянська друкарня" (орендар) і Фондом комунального майна Надвірнянського району (орендодавець) було укладено договір оренди, за умовами якого орендарю передано в оренду приміщення загальною площею 934,0 кв.м. Зазначений договір підписано сторонами та скріплено їх печатками.
Згідно з п. 1.2 договору акт приймання-передачі приміщення є невід`ємною частиною договору.
Цей договір діє з 31.12.2005 по 01.12.2006 (п. 8.1 договору).
Згідно з п. 8.4 договору після закінчення строку дії договору орендар має право на його продовження. При відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору після закінчення його строку протягом місяця договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які було передбачено договором. При продовженні строку дії договору його умови можуть бути змінені за згодою сторін.
Згідно з актом приймання-передачі приміщення від 31.12.2005 передано ЗАТ "Надвірнянська друкарня" в оренду майно загальною площею 934 кв.м, з якого частина приміщення друкарні площею 801,6 кв.м, приміщення гаража площею 126,2 кв.м, приміщення сховища площею 6,2 кв.м. 
01.12.2007 між ЗАТ "Надвірнянська друкарня" (орендар), Фондом комунального майна Надвірнянського району (орендодавець) та Надвірнянською районною радою (балансоутримувач) було укладено договір оренди нерухомого майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міста району, відповідно до якого ЗАТ "Надвірнянська друкарня" передано в строкове платне користування приміщення загальною площею 934,0 кв.м, що розташоване за адресою: Івано-Франківська обл., м. Надвірна, вул. Визволення, буд. 5. 
Згідно з п. 7.1 договору він діє з 01.12.2007 до 01.12.2008.
У п. 7.8 договору оренди сторони досягли згоди про те, що цей договір підлягає продовженню при умові, що орендар належним чином виконував його умови, у тому числі своєчасно та в повному обсязі сплачував орендну плату, і не пізніше як за 30 календарних днів до закінчення терміну дії цього договору подав орендодавцеві письмову заяву на продовження терміну його дії. 
На підтвердження передачі об`єкта оренди між сторонами було підписано акт приймання-передачі приміщення від 01.12.2007, згідно з яким орендодавець передав, а орендар - прийняв у строкове платне користування зазначене нерухоме майно - приміщення на першому поверсі загальною площею 934,0 кв.м. 
Листом від 30.06.2010 № 55 ЗАТ "Надвірнянська друкарня" звернулося до Надвірнянської районної ради з проханням зменшити площу орендованого майна до 713,6 кв.м, а саме: 581,2 кв.м - приміщення першого поверху, 126,2 кв.м - гараж, 6,2 кв.м - сховище ПММ.
26.07.2010, на підставі рішення Ради від 22.07.2010 № 619-25/2010, між ЗАТ "Надвірнянська друкарня" і Фондом комунального майна Надвірнянського району було підписано додаткову угоду № 5 до договору оренди, якою встановлено розмір площі орендованих приміщень - 713,6 кв.м.
Суд апеляційної інстанції встановив, що згідно з наявного в матеріалах справи технічного паспорта на приміщення друкарні загальна площа першого поверху друкарні становить 696,2 кв.м (т. 1, а.с. 144).
03.10.2024 Надвірнянською районною радою прийнято рішення № 280-25/2024 "Про намір передачі в оренду приміщення" (далі - рішення від 03.10.2024 № 280-25/2024; оскаржуване рішення).
Між сторонами було здійснено таке листування:
- позивачем було отримано лист від Надвірнянської районної ради від 16.10.2024 № 1-167/97/48 (після прийняття відповідачем оскаржуваного рішення) щодо звільнення орендованих приміщень відповідно до п. 7.6 договору оренди до 01.01.2025;
- листом від 10.03.2025 № 1-221/32/48 Надвірнянська районна рада повторно повідомила позивача про припинення договору оренди від 01.12.2007 та необхідність звільнення орендованих приміщень відповідно до п. 7.6 договору оренди до 01.01.2025;
- відповідачем було направлено позивачу листа від 14.04.2025 щодо зміни розміру орендної плати згідно з договором оренди.
14.04.2025 відповідач також звернувся до позивача із претензією № 1-221/40/48, в якій зазначав про необхідність повернути йому приміщення (гараж), зайняте позивачем без правових підстав та повідомив про результати електронного аукціону, оформленого протоколом № LLE001-UA-20250318-48178 (т. 1, а.с. 41-42).
Судом апеляційної інстанції зазначено, що 23.04.2025 між Надвірнянською районною радою (орендодавець) та ФОП Іваночко Ольгою Дмитрівною (далі - ФОП Іваночко О. Д. (орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Надвірнянського району. 
У договорі сторони узгодили, що об`єктом оренди є: гаражний бокс "А" площею 126,2 кв.м, сховище "Б" площею 6,2 кв.м, загальною площею 132,4 кв.м. Приміщення розташоване за адресою: вул. Визволення, 5Б, м. Надвірна, Надвірнянський р-н, Івано-Франківська обл.
Суди попередніх інстанцій також встановили, що 25.02.2025 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про припинення Фонду комунального майна Надвірнянського району.
Предметом цього спору є визнання незаконним та скасування рішення Ради і визнання недійсними результатів електронного аукціону з передачі в оренду нерухомого майна.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було порушено вимоги законодавства та права позивача (переважне право на продовження договору оренди) при прийнятті оскаржуваного рішення і проведенні електронного аукціону з передачі в оренду майна. Місцевий господарський суд, керуючись ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), з огляду на результат розгляду справи у суді першої інстанції, не встановив підстав для стягнення з позивача на користь відповідача заявлених витрат на професійну правничу допомогу.
Апеляційний господарський суд, врахувавши чинний договір оренди нерухомого майна від 23.04.2025, укладений між відповідачем та ФОП Іваночко О. Д., дійшов висновку про звернення позивача із неналежним та неефективним способом захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови у позові. При цьому зазначив і те, що наявні у матеріалах справи докази не свідчать безумовно про те, що права позивача як орендаря були порушеними у результаті відповідного аукціону (враховуючи те, що предметом договору оренди є, зокрема, гараж площею 126,2 кв.м, сховище площею 6,2 кв.м; додатковою угодою № 5 до договору оренди, укладеною на підставі рішення Надвірнянської районної ради № 619-25/2010, встановлено розмір площі орендованих приміщень 713,6 кв.м; у технічному паспорті на приміщення друкарні визначено загальну площу приміщень першого поверху друкарні 696,2 кв.м). 
Врахувавши фактичний обсяг наданих адвокатом послуг Надвірнянській районній раді в суді першої інстанції, заперечення щодо цих витрат, виходячи з критерію реальності та розумності розміру цих витрат, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви Надвірнянської районної ради та стягнення з позивача на користь відповідача 4 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції. 
Не погоджуючись із ухваленою у справі постановою суду апеляційної інстанції, ТОВ "Надвірнянська друкарня" звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить її скасувати і залишити в силі рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16.09.2025. 
У касаційній скарзі скаржник посилається на п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України та на те, що: 
- суд апеляційної інстанції ухвалив постанову без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 17.04.2025 у справі № 921/144/24, від 20.12.2018 у справі № 910/2822/18, від 16.09.2020 у справі № 904/5126/19, від 23.10.2018 у справі № 903/857/17, від 20.08.2019 у справі № 911/714/18.
Скаржник у касаційній скарзі зазначає таке: позивач продовжив користуватися об`єктом оренди та сплачувати орендну плату та комунальні платежі, а відповідач протягом одного місяця після закінчення договору не надіслав позивачу своїх письмових заперечень щодо продовження користування орендарем майном; судом апеляційної інстанції неправильно застосовано ст.ст. 764, 777 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. 284 Господарського кодексу України, ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", а також суд не врахував переважного права позивача як чинного орендаря на продовження договору оренди; позивач не брав участі в аукціоні, дізнався про його проведення лише після отримання претензії з вимогою повернути займане приміщення; дії відповідача щодо прийняття рішення про передачу спірного майна в оренду, організації та проведення електронного аукціону, а також оформлення його результатів протоколом призвели до порушення прав та законних інтересів позивача. 
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.04.2026 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Надвірнянська друкарня" з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 18.05.2026.
У відзиві відповідач просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржувану постанову апеляційного господарського суду залишити без змін, оскільки, вона ухвалена відповідно до вимог ст. 236 ГПК України.
Позивач звернувся до Верховного Суду із відповіддю на відзив, до чого долучив відповідні документи на підтвердження своїх аргументів. Водночас, колегія суддів зазначає, що з огляду на ст. 300 ГПК України Верховний Суд не має права вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представників позивача і відповідача, перевіривши наявність зазначеної у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судового рішення (п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України), дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке. 
Скаржником оскаржується постанова апеляційного господарського суду у частині вирішення спору по суті, а тому з огляду на ст. 300 ГПК України переглядається саме в цій частині. 
Законодавець, визначивши Україну правовою державою у ст. 1 Основного Закону, першим принципом права у тексті Конституції передбачив та закріпив, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. 
Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
Гл. 3 роз. I кн. 1 ЦК України регулюється захист прав та інтересів осіб. Так, за змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. 
Реалізація права на захист цивільних прав здійснюється за допомогою способів захисту, якими є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18).
Верховний Суд зазначає, якщо обраний позивачем спосіб захисту порушеного права враховує зміст порушеного права, характер його порушення, наслідки, які спричинило порушення, правову мету, якої прагне позивач, то такий спосіб захисту відповідає властивості (критерію) належності. Іншою не менш важливою, окрім належності, є така властивість (критерій) способу захисту порушених прав та інтересів, як ефективність - це можливість за наслідком застосування засобу захисту відновлення, наскільки це можливо, порушених прав та інтересів позивача.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 09.02.2021 у справі № 381/622/17, від 15.02.2023 у справі № 910/18214/19). Спосіб захисту права або інтересу повинен бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц). 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у п. 75 рішення у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 зазначив, що засіб захисту, що вимагається ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), має бути "ефективним" як у законі, так і на практиці.
Обрання способу захисту - це прерогатива позивача. Водночас свобода в обрані способу захисту передбачає й несення позивачем ризику відмови в задоволенні позовних вимог у зв`язку із неналежністю чи неефективністю заявленого захисту. Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду про те, що обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, від 25.01.2022 у справі № 143/591/20, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).
У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ГПК України. Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2021 у справі № 9901/172/20, від 01.07.2021 у справі № 9901/381/20, від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18, від 01.02.2022 у справі № 750/3192/14, від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц).
У кожного способу є свій об`єкт захисту та свої умови застосування. Захист цивільних прав та інтересів відбувається у відповідний спосіб.
Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначено у ч. 2 ст. 16 ЦК України. До них відносяться, зокрема: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. 
Наведений перелік способів захисту порушених прав та інтересів не є вичерпним (див. п. 60 постанови Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 18.09.2025 у справі № 922/82/20).
За загальним правилом, правочин є найбільш поширеним юридичним фактом сфери приватного права, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Правочин характеризується сукупністю ознак, що властиві йому та надають можливість відмежувати його від інших юридичних фактів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 виснувала таке: "торги є правочином. Якщо вони завершуються оформленням договору купівлі-продажу, то оскаржити можна договір, а вимоги про визнання недійсними торгів (аукціону) та протоколу електронного аукціону не є належними та ефективними способами захисту".
Великою Палатою Верховного Суду у п. 8.13 постанови від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21 зроблено правовий висновок про те, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням, а можливість його скасування не дозволить позивачу ефективно відновити володіння майном (див. mutatis mutandis висновки, яких дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (п. 39), від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 (п. 52), від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 (пп. 9.67).
Велика Палата Верховного Суду також у постанові від 04.03.2026 у справі № 922/5241/21 виснувала таке: "…ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Велика Палата Верховного Суду також звертала на це увагу у пп. 9.67 постанови від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, вказуючи, що у подібних випадках оспорювання виконаного рішення органу місцевого самоврядування не призведе до захисту інтересів держави (у цій справі територіальної громади) у спірних правовідносинах, натомість для цього достатньо визнати недійсним відповідний договір і повернути майно". 
Верховний Суд, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначали і таке:
- неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 01.07.2025 у справі № 914/1883/22). Відсутність порушеного права також є підставою для відмови у задоволенні позову (див. п. 7.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2020 у справі № 916/3146/17).
Отже, надавши оцінку наявним у матеріалах справи документам відповідно до вимог ст. 86 ГПК України, встановивши, що: за результатами електронного аукціону між Надвірнянською районною радою і ФОП Іваночко О. Д. було укладено договір оренди нерухомого майна (щодо гаражного боксу "А" площею 126,2 кв.м, сховища "Б" площею 6,2 кв.м), що не заперечується учасниками цієї справи і яким (договором), серед іншого, також було обґрунтовано цей позов; що задоволення заявлених позовних вимог у такій спосіб у цій справі не зумовить виникнення у позивача права оренди, яке він вважає порушеним, а отже, що останній звернувся із неефективним способом захисту своїх прав, апеляційний господарський суд підставно відмовив у задоволенні цього позову з цих підстав. Ці висновки апеляційного господарського суду є такими, що узгоджуються із висновками Верховного Суду про те, що обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною і достатньою підставою для відмови у позові, що відповідає вимогам ст. 236 ГПК України. Натомість доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі і встановлення по новому обставин, ніж встановив суд апеляційної інстанції, що не є компетенцією Верховного Суду з огляду на ст. 300 ГПК України. 
Як убачається із матеріалів касаційної скарги, скаржник не погоджуючись із ухваленими у справі судовими рішеннями посилається на п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України і на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 17.04.2025 у справі № 921/144/24, від 20.12.2018 у справі № 910/2822/18, від 16.09.2020 у справі № 904/5126/19, від 23.10.2018 у справі № 903/857/17, від 20.08.2019 у справі № 911/714/18.
За змістом п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у п.п. 1, 4 ч. 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Велика Палата Верховного Суду у п. 60 постанови від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц виснувала, що зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Разом з тим вказаною підставою для касаційного оскарження - п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. Цитування скаржником окремих висновків, наведених у постановах Верховного Суду, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України. Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення (див., зокрема, підхід в частині оцінювання спірних правовідносин на предмет подібності, який застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 199/8324/19).
Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. Самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України покладається на скаржника.
Здійснивши аналіз оскаржуваної постанови апеляційного господарського суду і постанов Верховного Суду, на які посилається скаржник, колегія суддів зазначає таке:
- у справі № 921/144/24 за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях до ТОВ "СТЕН", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Регіональний офіс водних ресурсів у Тернопільській області, про виселення ТОВ "СТЕН" з орендованого державного нерухомого майна Верховний Суд відступив від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 12.04.2023 у справі № 917/565/22 щодо того, що, оскільки спірний об`єкт оренди за договором оренди - асфальтобетонне замощення не є приміщенням в силу положень закону, а тому не підпадає під дію абз. 2 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна". Верховний Суд зазначив, що незважаючи на неправильну кваліфікацію підстав для прийняття орендодавцем рішення про припинення договору оренди (наказ від 16.11.2023 № 277) - необхідність використання майна для власних потреб орендодавця, висновок суду апеляційної інстанції про наявність підстав для задоволення позову та виселення ТОВ "СТЕН" з орендованого державного нерухомого майна загалом є правильним, хоча й за інших підстав, наведених у цій постанові;
- у справі № 910/2822/18 позов було подано про стягнення 200 925,23 грн і обґрунтовано тим, що відповідач несвоєчасно повернув орендоване майно після припинення договору оренди приміщення від 29.12.2006 № 221, у зв`язку з чим позивач нарахував йому неустойку у вигляді орендної плати на підставі ст. 785 ЦК України;
- у справі № 904/5126/19 за первісним позовом Обласного комунального підприємства "Фармація" до ФОП Філон Марі Костянтинівни, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Приватного підприємства "Полюс Віта", про зобов`язання звільнити та повернути нежитлове приміщення, за зустрічним позовом ФОП Філон Марі Костянтинівни до Обласного комунального підприємства "Фармація" про визнання договору оренди продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, окрім суми базової орендної плати Верховний Суд зазначив, що: стосується переважного права орендаря на укладення договору на новий строк, то судами встановлено, що останній повідомив орендодавця про намір скористатись таким правом, визначивши прийнятною для себе суму орендної плати 10 000,00 грн; проте, як установлено судом, такий намір орендар не реалізував з урахуванням встановлених Законом № 2269-XII особливостей укладення договору оренди, оскільки не взяв участь у конкурсі на право оренди спірного нежитлового приміщення, хоча про проведення такого конкурсу був обізнаний; при цьому переможцем конкурсу ПП "Полюс Віта" була запропонована сума орендної плати 21 955,00 грн, що значно перевищує суму орендної плати, запропоновану відповідачем у повідомленні; відповідно до усталених правових висновків Верховного Суду порушення переважного права орендаря, яке підлягає захисту відповідно до ст. 3 ЦК України, матиме місце при укладенні договору оренди: із новим орендарем при отриманні письмового повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право; у випадку недосягнення згоди щодо плати за новим договором та інших умов договору з іншим наймачем на більш сприятливих умовах та укладення з ним договору на тих самих умовах, які запропоновані попереднім наймачем при реалізації переважного права; укладення договору з новим орендарем за умови, що підставою відмови попередньому орендарю у поновленні договору оренди було повідомлення орендодавця про необхідність використовувати об`єкт оренди для власних потреб. Верховний Суд зазначив, що за обставинами цієї справи не вбачається порушення позивачем переважного права відповідача на укладення договору оренди;
- у справі № 903/857/17 Любомльська міська рада Волинської області подала позовну заяву про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Любомльської міської ради Волинської області від 11.07.2006 № 75 "Про оформлення права власності" та про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно - станцію МТФ Л-2 площею 1004,9 кв. м, що розташована за адресою: Волинська обл., м. Любомль, вул. Дружби, 93, видане 21.07.2006 для ТОВ "Любомиль-Сервіс". Верховний Суд зазначив, що скасовуючи оскаржувані рішення та свідоцтво, апеляційний суд всупереч норм законодавства не вказав, яке право позивача стало об`єктом захисту у порядку господарського судочинства у цій справі та підлягає відновленню та задовольнив позовні вимоги за відсутності порушеного права позивача та за відсутності об`єкта захисту за вимогами позивача у цій справі;
- у справі № 911/714/18 за позовом ТОВ "Рута" до Вишгородської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення Ради від 23.12.2016 № 19/44 "Про внесення змін до договору оренди земельної ділянки, укладеного з ТОВ "Рута" Верховний Суд зазначив, що саме лише прийняття радою рішення № 19/44 на підставі рішення № 12/64 без застосування нових ставок орендної плати до початку бюджетного періоду, що настає за плановим (01.01.2017), не порушує прав позивача та не може бути підставою для скасування спірного рішення, яке за своєю природою є підготовчою складовою процедури внесення змін до укладених з ТОВ "Рута" договорів оренди.
Верховний Суд зазначає, що аналіз висновків, зроблених у постанові апеляційного господарського суду, що оскаржуються, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладених у постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі і ці висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з огляду на іншу фактично-доказову базу, за інших обставин, встановлених у справах, і за інших поданих сторонами й оцінених судами доказів, у залежності від яких (обставин і доказів) застосовувались норми матеріального права, зокрема, ст. 16 ЦК України, а також визначався ефективний/неефективний спосіб захисту і були прийняті відповідні судові рішення. В окремих справах суб`єктний склад, предмет, підстави позовів, нормативно-правове регулювання не є подібними як у справі, яка переглядається. Верховний Суд зазначає і те, що посилаючись на вказані у касаційній скарзі постанови, скаржник залишає поза увагою те, що неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в інший спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, чого скаржником у цьому випадку не було доведено.
Отже, Верховний Суд констатує, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування постанови з цієї підстави.
Решта доводів в касаційній скарзі фактично зводяться до переоцінки доказів, наявних у матеріалах справи, та до встановлення обставин у справі, що з огляду на встановлені ст. 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції, не є компетенцією суду касаційної інстанції.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (ч. 2 ст. 236 ГПК України).
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).
За змістом п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених ст. 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Отже, Верховний Суд дійшов висновку про те, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову апеляційного господарського суду, ухвалену відповідно до ст. 236 ГПК України - без змін.
Згідно з ст. 129 ГПК України судові витрати за подання касаційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Надвірнянська друкарня" залишити без задоволення.
Постанову Західного апеляційного господарського суду від 10.02.2026 у справі № 909/705/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С. К.

Судді: Волковицька Н. О.

Случ О. В.