ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м. Львів, вул. Личаківська, 81
______________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2026 року	 	Справа № 914/4000/25	
Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Манюка П.Т., суддів Прядко О.В. та Рима Т.Я. розглянувши без виклику представників сторін у судове засідання матеріали
за апеляційною скаргою:	Фізичної особи-підприємця Місечка Володимира Максимовича,	
на рішення:	Господарського суду Львівської області від 20.03.2026 (суддя Крупник Р.В., повний текст рішення складено 25.03.2026),	
у справі:	№ 914/4000/25,	
за позовом:	Фізичної особи-підприємця Місечка Володимира Максимовича, м. Київ,	
до відповідача:	Фізичної особи-підприємця Ширяєва Дениса Фарідовича, м. Шептицький,	
про:	повернення безпідставного набутого майна 	
встановив:
Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.
Фізична особа-підприємець Місечко Володимир Максимович (надалі позивач, апелянт) звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Ширяєва Дениса Фарідовича (надалі відповідач) про повернення безпідставного набутого майна. 
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 31.10.2025 він помилково перерахував відповідачу кошти у розмірі 53 470, 14 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 371. Направлена позивачем на адресу відповідача вимога від 16.12.2025 № 34 про повернення безпідставно сплачених коштів була залишена відповідачем без відповіді. 
З огляду на відсутність договірних відносин між сторонами, позивач просить стягнути кошти з відповідача на підставі статті 1212 ЦК України.
Господарський суд Львівської області рішенням від 20.03.2026 у справі № 914/4000/25 у задоволенні позовних вимог відмовив повністю.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу.
Позивач не погодився з ухваленим рішенням місцевого господарського суду, оскаржив його в апеляційному порядку та вважає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. 
Апелянт вказує, що місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про укладення між сторонами договору поставки у спрощений спосіб. Долучене до матеріалів справи листування між сторонами ним не здійснювалось, а місцевим судом не взято до уваги, що вказані у судовому рішенні електронна пошта та номер телефону належать його знайомим, яких він не уповноважував діяти від свого імені, отже у суду були відсутні підстави для встановлення факту укладення договору поставки. 
Апелянт вважає, що між сторонами не було узгоджено всіх істотних умов договору поставки, а саме предмету, тому відсутні підстави вважати такий договір укладеними. 
У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач зазначає, що між сторонами у спрощений спосіб було укладено договір поставки, узгоджено всі істотні умови та відповідачем надіслано на електронну адресу позивача рахунок-фактуру, який позивачем був оплачений. Відповідач звертає увагу, що місцевий господарський суд правильно встановив приналежність позивачу номеру телефону та електронної пошти, за допомогою яких узгоджувалися умови договору, з огляду на що відсутні підстави для скасування рішення місцевого господарського суду.

Процесуальні дії суду у справі та вирішення процесуальних питань.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.04.2026 справу № 914/4000/25 розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Манюка П.Т., суддів Рима Т.Я., Прядко О.В.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 15.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Місечка Володимира Максимовича на рішення Господарського суду Львівської області від 20.03.2026 у справі № 914/4000/25, вирішено здійснити розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження без виклику представників сторін в судове засідання та витребувано матеріали справи № 914/4000/25 у Господарського суду Львівської області. 
21.04.2026 на адресу Західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи.

Західний апеляційний господарський суд, розглянувши апеляційну скаргу та відзив на апеляційну скаргу, дослідивши наявні у справі докази, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Приписами ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 205 Цивільного кодексу України, правочин може укладатися усно або у письмовій (електронній) формі. Сторони мають право вибирати форму угоди, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. 
Відповідно до ч. 1 ст. 206 Цивільного кодексу України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.
Частина 1 ст. 639 Цивільного кодексу України встановлює, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Стаття 632 Цивільного кодексу України визначає, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Як встановлено місцевим господарським судом, 16.10.2025 року позивач звернувся до відповідача з наміром придбати шпоновані меблеві панелі. Надалі сторони шляхом електронного листування погоджували умови майбутньої поставки, зокрема уточнювали характеристики товару, необхідного позивачеві, у тому числі коди шпону та бейцу. Після узгодження всіх параметрів позивач повідомив відповідача про погодження остаточного варіанта товару, який підлягав поставці.
На виконання досягнутих домовленостей відповідач виставив рахунок-фактуру від 30.10.2025 № 1867-2025 на суму 106 470, 14 грн за меблеві фасади, зазначені у бланках № № 1867, 1868, 1869 та 1870. Такий рахунок-фактура містить ідентифікуючі дані постачальника та покупця - код ДРФО кожної сторони, номер телефону відповідача, а також кількість товару - 29, 12 м2, який слід оплатити та вартість кожної моделі, банківський номер рахунку постачальника в АТ КБ «Приватбанк» для оплати.
Позивач зазначений рахунок відповідача отримав засобами електронного зв`язку, що підтверджується матеріалами електронного листування долученого до матеріалів справи, яке було здійснено із використанням електронної пошти - ІНФОРМАЦІЯ_1 та номеру телефону НОМЕР_1 . На виконання виставленого рахунку, 31.10.2025 ФОП Місечко В.М. перерахував ФОП Ширяєву Д.Ф. кошти у сумі 53 470, 14 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 371, із призначенням платежу «опл зг Рах № 1867-2025 від 30 жовтня 2025 р без ПДВ».
Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Цивільне законодавство не встановлює особливих вимог щодо форми укладення договору поставки. Відтак, сторони вільні обирати спосіб оформлення договірних відносин із поставки товару.
Враховуючи викладене вище, місцевий господарський суд зазначив, що у даній справі сторони уклали договір поставки, досягнувши згоди щодо усіх його істотних умов, а саме предмету та ціни. При цьому досягнення згоди відбулося за результатами обміну між сторонами електронними повідомленнями, які долучено до матеріалів справи. 
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про помилкове встановлення судом першої інстанції приналежності йому номеру телефону та електронної пошти з яких було здійснено листування при укладенні договору, з огляду на самостійне зазначення позивачем вказаної інформації у позовній заяві, у заяві про усунення недоліків позовної заяви, у вимозі від 31.12.2025 № 34 долученій до такої заяви, у заяві про участь представника позивача у судовому засіданні у режимі відеоконференції. 
Також апеляційний суд звертає увагу, що після подання відповідачем відзиву на позовну заяву, у якому відповідачем долучено докази листування за вказаним номером телефону та електронною поштою, позивачем замінено номер телефону та адресу електронної пошти у наступних заявах та клопотаннях, які було подано на адресу суду.
У постанові Верховного Суду від 09.01.2026 у справі № 751/4083/24 зазначено, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України).
Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (його наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21), і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21, не вбачала підстав для того, щоб його змінювати.
Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.
При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах.
Аналогічні процесуальні положення закріплені в частині третій статті 100 ЦПК України та пункті 1 частини другої статті 76 ЦПК України.
Отже, якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі.
З огляду на вищевказане, апеляційний суд не приймає аргумент апелянта про відсутність повноважень на ведення спілкування від його імені у третіх осіб, яким належить такі номер телефону та адреса електронної пошти, оскільки місцевим господарським судом правомірно встановлено, що вони належать позивачу (апелянту), окрім цього скріншоти у цій справі не використовувалися як самостійний електронний доказ, а були оцінені судом разом з іншими доказами.
Відтак, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду, що перерахування позивачем відповідачу грошових коштів було здійснено не внаслідок помилки, а усвідомлено й добровільно, з огляду на наявність договірних відносин, а саме з метою виконання договору поставки.
Щодо позовної вимоги про повернення безпідставно сплачених коштів на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Передбачений статтею 1212 Цивільного кодексу України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом правового регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі- потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Зобов`язання з повернення безпідставно набутого (збереженого) майна випливає із загальної для права заборони безпідставного збагачення: той, хто збагатився за рахунок іншого, без належної на те правової підстави зобов`язаний повернути предмет власного збагачення.
Традиційно в доктрині цивільного права зобов`язання, які є наслідком безпідставного збагачення, іменуються кондикційними (з лат. «condictio sine causa» - повернення збагачення, одержаного без правової (справедливої) підстави).
Приписи глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача такого майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2 ст. 1212 ЦК України).
Конструкція ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 Цивільного кодексу України).
Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або звертає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок меж збільшенням майна в однієї особи i відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення (відповідні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 916/2478/20, від 04.05.2022 у справі № 903/359/21, від 05.10.2022 у справі № 904/4046/20, від 12.07.2023 у справі № 904/393/22, від 20.11.2024 у справі № 904/37/24).
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06.02.2020 у справі № 910/13271/18, від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18, від 16.09.2022 у справі № 913/703/20, від 28.02.2024 у справі № 922/3289/21 та від 29.01.2025 у справі № 910/715/24).
Договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Якщо майно набуте на підставі правочину, ст. 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або її не було взагалі. Винятком є випадки, коли майно безпідставно набуте у зв`язку із зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов (аналогічні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.09.2024 у справі № 201/9127/21).
З цього випливає, що апелянт повинен був довести належними і допустимими доказами відсутність правової підстави для набуття відповідачем коштів, проте колегія суддів звертає увагу, що відповідно до встановлених фактичних обставин та наявних матеріалів справи, у позивача була очевидна підстава для перерахунку коштів - це здійснення оплати за договором поставки меблевих фасадів, отже місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення безпідставно набутих коштів. 
За змістом ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на те, що скаржник в апеляційній скарзі не навів інших доводів, суд апеляційної інстанції здійснює перегляд судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи скаржника про необхідність скасування рішення суду першої інстанції є безпідставними.
Виходячи із вищевикладеного, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 20.03.2026 у цій справі відповідає матеріалам справи, ґрунтується на вимогах чинного законодавства, прийняте з дотриманням норм процесуального та правильним застосуванням норм матеріального права, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення немає.

Судові витрати.
З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд 

постановив:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Місечка Володимира Максимовича від 13.04.2026 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Львівської області від 20.03.2026 у справі № 914/4000/25 залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду згідно зі ст. ст. 286-289 ГПК України.

Головуючий суддя Манюк П.Т.

Суддя Прядко О.В.

Суддя Рим Т.Я.