Справа №333/10229/25
Провадження №2/333/1068/26
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 червня 2026 року м.Запоріжжя
Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючої судді Варнавської Л.О., 
за участю секретаря судового засідання Яблуновської А.О., 
позивачки ОСОБА_1 ,
представника позивача адвоката Полупанової О.О.,
представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: Петренко Г.Ф., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Комунарського районного суду м.Запоріжжя позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Космічному району про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини, -
ВСТАНОВИВ:
27.10.2025 року до Комунарського районного суду м.Запоріжжя надійшла позовна заява ОСОБА_2 , подана її представником – адвокатом Полупановою О.О. до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Космічному району про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини.
В обґрунтування позову зазначено, що 15.02.2017 року між сторонами був укладений шлюб. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_4 змінила прізвище на « ОСОБА_5 ». Ще до реєстрації шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька ОСОБА_6 , в свідоцтві про народження якої Відповідач був записаний батьком пізніше. Сторони разом з дитиною проживали за адресою: АДРЕСА_1 у будинку, належному Позивачу. Відповідач ніколи не працював, матеріальне забезпечення родини не здійснював. Утриманням родини займалась виключно позивачка, яка з 08.07.2013 була зареєстрована фізичною особою-підприємцем. 
11.06.2019р. Відповідач отримав посвідку на постійне проживання в Україні зі строком дії до 04.06.2029р. Відносини сторін не були стабільними, так як відповідач зловживав алкоголем, курив наркотичні засоби, на фоні чого виражав неповагу до позивача, її матері та подруг, ревнував її та влаштовував конфлікти, морально пригнічував позивача, не даючи їй спати, штовхав та бив її по руках без заподіяння тілесних ушкоджень. Від вказаних конфліктів страждала і дитина, яка також була вимушена проживати у неспокійному сімейному середовищі. До теперішнього часу дитина пам`ятає вказані конфлікти між батьками. Однак Позивач не зверталась з цього приводу до поліції, так як соромилась таких сімейних обставин. 
Після початку війни Сторони разом з дитиною покинули Україну та оселились у Варшаві Республіки Польща, де дитина протягом 2023-2024р.р. навчалась у третьому класі початкової школи. Паралельно дитина онлайн навчалась у Запорізькій гімназії № 70 Запорізької міської ради. Згодом відносини Позивача і Відповідача погіршились, і з 14 липня 2023 року вони припинили шлюбні стосунки та перестали вести спільне господарство. 18.07.2023 р. перебуваючи в Іспанії, на фоні зловживання алкоголем Відповідач побив Позивача, принижував її психологічно та морально, що вимусило Позивача звернутись до поліції та медичної установи. Внаслідок вказаних незаконних дій Відповідач був заарештований, однак в подальшому звільнений судом, так як Позивач не стала підтримувати свої звинувачення відносно чоловіка. 
Заочним Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 15.11.2023 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був розірваний.
Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з матір`ю, батько жодної участі у вихованні та утриманні дитини не приймав, бачив дитину останній раз у лютому 2024р., а розмовляв з донькою по телефону останній раз у серпні 2024 року.
У лютому 2024р. Відповідач з і Щільіці поїхав до Ірландії, його місцезнаходження після цього Позивачу невідоме, вони не підтримують спілкування.
У липні 2024р. за запрошенням працедавця позивачка поїхала до Дубай ОАЕ, де 03.07.2024 р. уклала трудовий договір та 13.07.2024 р. отримала посвідчення особи-резидента з правом на проживання в країні до 12.07.2026 р. 19.09.2024 р. дитина також отримала посвідчення особи-резидента ОАЕ з терміном дії до 18.09.2026 р.
Позивачка працевлаштована менеджером в ТОВ «Едстеллар Діджитал Маркетинг енд АйТі», отримує заробітну плату, достатню для свого забезпечення та забезпечення дитини. Позивачка з дитиною проживає в орендованій двокімнатній квартирі з сучасним ремонтом, де дитина має окрему кімнату, ванну кімнату та туалет. Квартира облаштована необхідними меблями, побутовою технікою. Дитина відвідує приватну Північноамериканську міжнародну школу, розташовану в Дубай, з 26 серпня 2024 року і на цей час є ученицею 5 класу. Загальна вартість навчання за 4 клас склала 28237 дирхам ОАЕ, вартість шкільного транспорту за 2024-2025 навчальний рік - 6 400 дирхам ОАЕ, плата за бронювання місця/реєстрацію в 5 класі: 500 дирхам ОАЕ. Всі суми сплачені матір`ю дитини, без участі батька дитини.
Відповідач тривалий час не приймає жодної участі в житті дитини, не виховує її, не забезпечує матеріально. Після розірвання сімейних стосунків між сторонами відповідач жодного разу не супроводжував дитину до лікарні, не придбав ліки, не цікавився її здоров`ям. Також Відповідач ніколи не відвідував школу, в якій навчається дитина, не цікавився її успіхами та потребами, не допомагав у навчанні. Дитина зусиллями матері забезпечена всім необхідним: одежею, книжками, навчальними матеріалами, продуктами харчування, освітою, дозвіллям, медичною допомогою, має гарні житлові умови. Мати має тісний психологічний зв`язок з дитиною, організовує всі сфери життя дитини: побутові потреби, навчання, дозвілля, медичне обслуговування, житлові умови.
Батько не вітає дитину зі святами, не дарує подарунки, внаслідок чого дитина не згадує про нього, не сумує за ним, не питає про зустрічі. Тобто Відповідач не приймає належної участі у вихованні дитини, не проявляє до неї батьківського піклування, зав`язків з дитиною не підтримує, дитину не провідує, не цікавиться її життям та вихованням, участі у духовному та моральному розвитку дитини не приймає. Крім того, батько дитини не піклується про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує медичного догляду, лікування дитини, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє її засвоєнню загальновизнаних норм інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти.
31.10.2025 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.
27.01.2026 закрито підготовче провадження та призначена справа до судового розгляду.
Позивач та його представник в судовому засіданні наполягали на задоволенні позову посилаючись на обставини та докази, які були досліджені. Додатково позивачка пояснила, що їй не відоме теперішнє місце перебування відповідача. Вона перебувала у стосунках з відповідачем, народилась донька, але шлюб між ними був не зареєстрований. Спочатку відомості про батька дитини були записані з її слів, але потім відповідач зареєстрував своє батьківство над ОСОБА_7 . В 2017 році вони уклали шлюб. Вони разом проживали в Україні, після початку військового вторгнення РФ в Україну, виїхали разом з відповідачем, їх донькою в Польщу. В 2023 році поїхали в Іспанію на відпочинок, де відповідач напився, накурився, влаштував сварку з нею, вдарив її, поламав меблі. Вона викликала поліцію, але потім забрала заяву та вони повернулись в Польщу. В листопаді 2023 року вони розлучились, вона виїхала в Дубай, а відповідач казав, що поїде в Ірландію, але де він зараз не знає. Вважає, що дитина відповідачу не потрібна, він нею не займався, не цікавився. Вона працює, повністю утримує та виховує доньку. Відповідач ніколи не працював, матеріальним забезпеченням родини займалась лише вона. Посилається на те, що відповідач негативно характеризується, часто вживає алкоголь та наркотики. Останній раз відповідач спілкувався з донькою в січні 2024 року.
Представник органу опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Космічному району Петренко Г.Ф. проти позову заперечила.
Відповідач є громадянином Федеративної республіки Нігерії, в Україні зареєстрованого місця проживання не має, про час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення СМС-повідомлень на номер мобільного телефону, вказаний позивачкою та шляхом оголошення на сайті «Судова влада». 12.05.2026 року до суду поштою надійшов лист від імені відповідача, викладений англійською мовою, тому оцінка його змісту судом не надається.
За таких обставин, суд вважає відповідача належним чином повідомленим та можливим, за згодою представника позивача, розглянути справу на підставі наявних доказів, заочно, відповідно до статті 280 ЦПК України.
Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши позивачку, її представницю, свідків, дійшов до таких висновків.
Фактичні обставини справи, встановлені судом.
Відповідно до свідоцтва про народження сторони по справі ОСОБА_3 , громадянин Федеративної республіки Нігерія та ОСОБА_1 , громадянка України є батьками малолітньої дитини – ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
З рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15.11.2023 по справі №333/8273/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 15.02.2017 року. Шлюб розірваний 15.11.2023 року вказаним рішенням суду.
Згідно довідки КНП «Лівобережний центр первинної медико-санітарної допомоги №1» ЗМР від 20.06.2025, дитина ОСОБА_7 , 2013 р.н. спостерігалась в Центрі з народження до 2017 року.
Згідно листа Комунарського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_3 з позовами про усунення перешкод у спілкуванні з донькою ОСОБА_6 з 19.12.2013 р. по теперішній час не звертався.
З медичного висновку за підозрою у сексуальному насильстві складеного Управлінням з питань охорони здоров`я населення Уряду Валенсії від 18.07.2023 р. встановлено, що ОСОБА_8 зверталась з приводу надання допомоги внаслідок спричинення фізичної та психічної шкоди з боку партнера в парі, чоловіка.
Суд з питань насильства над жінками №1 м. Денії 19.07.2023 постановив Ухвалу про звільнення на свободу та затримання без наслідків ОСОБА_9 у зв`язку з тим, що обставини на підставі яких було ухвалено рішення про затримання.
Також позивачкою надані письмові документи на підтвердження навчання малолітньої дитини – ОСОБА_6 в школі м. Варшава Польща та в Дубай, Об`єднані арабські емірати.
Наданими доказами підтверджується, що позивачка та малолітня ОСОБА_6 з 20.08.2024 проживають в ОСОБА_10 , в орендованій квартирі, обидві мають посвідчення особи-резидента. Позивачка має дозвіл на роботу на підставі трудового договору.
За клопотанням позивача в судовому засіданні в режимі відео конференції були допитані свідки.
Свідок ОСОБА_11 пояснила, що позивачка є її донькою. Вона спостерігала за родиною доньки з 2021 року, після повернення в м. Запоріжжя. Вважає, що відповідач неналежним чином виконував свої обов`язки як батько, оскільки піклувався лише про себе. Він готував їжу, яка не підходила дитині, вона була гостра, з приправами. Її донька постійно нагадувала відповідачеві про необхідність надати дитині ліки. Відповідач не займався навчанням з донькою, цим займалась вона та позивачка.
Свідок ОСОБА_12 під час допиту пояснила, що знайома з подружжям ОСОБА_5 близько 10 років. З позивачкою вони разом працюють, спілкуються кожен день. З відповідачем бачились, коли ходили в гості до них. Також вважає, що відповідач неналежним чином виконував свої обов`язки. Донькою займалась позивачка, відповідач навіть не міг поспілкуватись з лікарем, коли приводив дитину до лікаря, телефон для спілкування з позивачкою передавав лікарю. Їй відомо, що після переїзду до ОСОБА_10 , відповідач не спілкується з донькою.
Свідок ОСОБА_13 повідомив, що він з дружиною ОСОБА_12 та подружжя ОСОБА_5 були разом в Іспанії в 2023 році протягом 6-7 днів. Після цього позивачка та відповідач розійшлися. Зараз свідок та позивачка мешкають в різних країнах, але зустрічались в 2025 році, коли приїжджали до позивачки в гості. Зазначив, що відповідач не цікавився дитиною, не залучався в процес виховання доньки, опікувався лише собою. Свідок бачив, як відповідач вживав наркотичні засоби недалеко від перебування дітей.
Також в судовому засіданні була заслухана малолітня ОСОБА_7 , яка повідомила, що батька бачила 2 чи 3 роки потому, приблизно в такий же термін спілкувалась з ним телефоном. Батько нічого не знає про її життя, не дарує їй подарунків. Вони разом жили в Україні, в Польщі. В ОСОБА_10 живе лише з мамою. Коли жили разом з батьком, він водив її до школи. Батько не знає її номер мобільного телефону, вона також не знає номеру батька.
Судом вивчено висновок органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Космічному району, який надійшов до суду 03.06.2026 року, згідно з яким визнано не доцільним позбавлення  ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_6 , 2013 р.н. та стягнення з нього аліментів на утримання дитини. У висновку зазначено, що наведені позивачем факти не надають достатніх, переконливих доказів, які свідчать про доведене, свідоме та тривале ухилення від виконання батьківських обов`язків, реальну загрозу для здоров`я та психічного розвитку дитини, винної поведінки батька, свідомого нехтування ним своїми обов`язками .
Відповідно до частин другої, третьої статті 171 Сімейного кодексу України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.
Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі – Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.
На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у частині восьмій статті 7 Сімейного кодексу України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.
Забезпечення найкращих інтересів дитини – це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України.
Відповідно до ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину із пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться із дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Відповідно до ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 Сімейного кодексу України).
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
Статтею 9 Конвенції передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Саме такий правовий висновок викладено Верховним Судом в постанові від 29.04.2020 у справі №522/10703/18.
Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі №645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі №127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі №643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі №712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі №640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі №331/5427/17. Тобто, судова практика щодо застосування положень статті 164 Сімейного кодексу України є усталеною.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає разом з матір`ю.
Матеріали справи не містять негативні характеристики, докази винної поведінки відповідача та умисного ухилення його від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а посилання позивача та її представника щодо ухилення від виконання відповідачем батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
Законодавцем визначено, що при вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні.
Оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що на цей час відсутні достатні та беззаперечні підстави для застосування до відповідача такого виняткового заходу сімейно-правової відповідальності, як позбавлення батьківських прав.
Суд враховує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на особу, яка не виконує свої батьківські обов`язки, та допускається лише у випадках, коли зміна поведінки матері чи батька є неможливою, а збереження правового зв`язку між ними та дитиною суперечить найкращим інтересам дитини.
З досліджених доказів встановлено, що сторони підтримували стосунки з 2013 року, з 2017 по 2023 рік перебували в зареєстрованому шлюбі. Після припинення шлюбних стосунків в 2023 році сторони проживають окремо, в різних країнах. При цьому з пояснень позивачки та дитини, судом встановлено, що відповідач не знає про місце перебування позивачки та доньки, не має контактів для спілкування з нею. За таких обставин є виправданим відсутність контакту батька з донькою. Необхідність позбавлення батьківських прав позивачка пояснила складнощами під час отримання візи в певних країнах, наявність дозволу на виконання медичних процедур, також загрозою вимог відповідача до доньки про стягнення аліментів в майбутньому. 
Матеріали справи не містять достатніх доказів того, що відновлення родинних відносин між батьком та дитиною є неможливим. Суд вважає, що існуючий між ними родинний зв`язок не є остаточно втраченим, а тому зберігається можливість налагодження спілкування, відновлення участі батька у житті дитини та виконання ним батьківських обов`язків у майбутньому.
За таких обставин суд не вбачає доведеності необхідності застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, що фактично призводить до припинення особистих немайнових прав та обов`язків батька щодо дитини і є винятковим втручанням у сімейні правовідносини.
У даній справі судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися із своєю дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка наразі проживає з матір`ю в іншій країні.
При цьому, слід враховувати, що батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому погіршення особистих стосунків батька і дитини чи непорозуміння між батьками може мати тимчасовий характер і не може бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків. А та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дитини займається матір, а батько проживає окремо від дитини та, як вказує позивач, не спілкується з нею, не свідчить безумовно про те, що відповідач не бажає брати участі в утриманні та вихованні дитини, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.
Недостатня участь батька у вихованні дитини не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач і його представник не довели.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.
Виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, суд вважає, що відмова в задоволенні позову про позбавлення батька дитини батьківських прав є виправданою з огляду на вік дитини.
Проживання дитини разом з матір`ю, саме по собі не свідчить про ухилення батька від виконання батьківських обов`язків та наявність підстав для позбавлення його батьківських прав. Позивачем і його представником не підтверджено системної асоціальної поведінки відповідача, злісної вини в ухиленні від виконання ним батьківських обов`язків. При цьому позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Таким чином, матеріали справи не містять належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів, які дають однозначні підстави вважати, що відповідач свідомо ухиляється від виховання та утримання дитини, які можуть бути підставою для позбавлення його батьківських прав.
При цьому суд враховує, що позивач та його представник під час розгляду справи не навели переконливих доводів та не надали належних доказів на підтвердження того, яким чином позбавлення відповідача батьківських прав забезпечить більш ефективний захист прав та законних інтересів дитини, які саме негативні наслідки для дитини будуть усунуті внаслідок застосування такого заходу та яких позитивних змін у становищі малолітньої особи буде досягнуто.
Суд зазначає, що позбавлення батьківських прав не може бути самоціллю та застосовуватись виключно як реакція на неналежне виконання одним із батьків своїх обов`язків. Такий захід повинен переслідувати легітимну мету захисту найкращих інтересів дитини та бути необхідним і пропорційним у конкретних обставинах справи.
Враховуючи викладене, у задоволенні позовних вимог в цій частині вимог слід відмовити.
Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання малолітньої доньки ОСОБА_7 , 2013 року народження щомісячно у розмірі 1/4 частини із всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання цього позову до суду до повноліття дитини, суд зазначає про таке.
Згідно з вимогами ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст.183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст.184 СК України) і виплачуються щомісячно.
Відповідно ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Згідно з ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до ч.ч.1,5 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти, на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову.
У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості.
Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВП № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово зазначав, що батьківські права підлягають захисту лише за умови реального піклування про дитину, а не їх формального існування (зокрема, рішення у справах “K. and T. v. Finland”, “Saviny v. Ukraine”).
Відповідно ч.1 ст.179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.
Враховуючи те, що батько дитини,  ОСОБА_3 ,добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, суд задовольняє позовну вимогу та стягує на утримання неповнолітньої дитини на користь позивачки аліменти на утримання дитини.
Суд враховує, що стягнення аліментів у даній справі має не лише майновий, а й компенсаторний та соціально-захисний характер, спрямований на забезпечення належних умов утримання дитини.
Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати підлягають розподілу між сторонами пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки у задоволенні позовної вимоги про позбавлення  ОСОБА_3 батьківських прав відмовлено, понесені позивачем витрати зі сплати судового збору за зазначену вимогу слід залишити за позивачем.
Разом з тим, позовна вимога про стягнення аліментів підлягає задоволенню. Враховуючи, що позивач відповідно до закону був звільнений від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів, судовий збір у розмірі 1211 грн 20 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь держави.
У відповідності до ст.430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
Керуючись ст.51 Конституції України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, Законом України «Про охорону дитинства», ст.ст.19, 150, 164, 166 Сімейного кодексу України, ч.4 ст.223, ст.ст.2, 4, 10-13, 77-80, 263-265, 280-283, 289 ЦПК України, суд -
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Космічному району про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 , громадянина Федеративної республіки Нігерії ІНФОРМАЦІЯ_3 , не має зареєстрованого в Україні місця проживання, на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , аліменти на утримання неповнолітньої доньки – ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27.10.2025 та до досягнення дитиною повноліття.
В решті позову – відмовити.
Допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць.
Судовий збір, сплачений позивачем за вимогу про позбавлення батьківських прав, залишити за позивачем.
Стягнути з ОСОБА_3 , громадянина Федеративної республіки Нігерії ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь держави судовий збір у розмірі 1211 грн 20 коп.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом 30-ти днів з дня складення повного рішення не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30-ти днів з дня складення рішення.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня складення рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. 
Повне судове рішення складене 15 червня 2026 року.

Суддя Комунарського районного суду
м.Запоріжжя         Л.О. Варнавська