Справа № 369/4941/26
Провадження № 2/369/10658/26
РІШЕННЯ
Іменем України

07.05.2026 року Києво-Святошинський районний суд Київської області, в складі:
головуючої судді  Дубас Т.В.,
при секретарі   Рожковій О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , де третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державна інспекція архітектури та містобудування України, про усунення перешкод в здійсненні права спільної сумісної власності подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про усунення перешкод в здійсненні права спільної сумісної власності подружжя, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 03 вересня 2004 року позивач та відповідач перебувають у шлюбі, який був зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним центром розвитку сім`ї (актовий запис № 1886).
20 лютого 2012 року, перебуваючи у шлюбі Відповідачка, ОСОБА_2 в інтересах сім`ї уклала з ПрАТ «Будівельне управління № 7» Договір генерального підряду на будівництво гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 . Фінансування цього будівництва відбулось за спільні кошти подружжя.
Після виконання сторонами умов вказаного Договору генерального підряду, а також на підставі Рішення виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради № 28 від 10 липня 2012 року, КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області», на ім`я відповідачки ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на гуртожиток загальною площею 1709,6 кв.м. житловою площею 763,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, за домовленістю між подружжям, мета використання даної будівлі планувала виключно, як гуртожиток в комерційних цілях з метою отримання прибутку. У подальшому, навесні 2024 року позивач з відповідачем прийняли спільне рішення провести капітальний ремонт гуртожитку зі зміною планування деяких приміщень. При цьому, після проведення ремонтних робіт зміни статусу будівлі зі статусу «гуртожиток» на будь-який інший статус не планувалось. 
06 червня 2024 року, на підставі внутрішньосімейних домовленостей Відповідачка, ОСОБА_2 розпочала ремонтні роботи (з частковою реконструкцією) належного подружжю гуртожитку та повідомила позивачу, що подала до Державної інспекції архітектури та містобудування України відповідну декларацію про початок будівельних робіт.
У подальшому, 21 серпня 2024 року, після фактичного закінчення усіх будівельних робіт на об`єкті, Відповідачка ОСОБА_2 повідомила позивачу про те, що вона подала до Державної інспекції архітектури та містобудування України відповідну декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, з якої останній дізнався, що належний їм гуртожиток внаслідок проведення будівельних робіт був реконструйований в об`єкт з іншим статусом - «багатоквартирний житловий будинок», що передбачає інший правовий статус майна, який суперечить інтересам позивача.
У зв`язку з чим, позивач вважає, що його право власності, як співвласника об`єкту нерухомого майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, є порушеним та просить суд усунути перешкоди в здійсненні його права спільної сумісної власності подружжя, шляхом скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1) за об`єктом: «Реконструкція будівлі гуртожитку під багатоквартирний житловий будинок на земельних ділянках з кадастровими номерами: 3222486201:01:110:0265; 3222486201:01:110:0266 по АДРЕСА_1 ; 1122.1. Будинки багатоквартирні масової забудови», подану ОСОБА_2 , та здійснену Державною інспекцією архітектури та містобудування України 21 серпня 2024 року за № ІУ101240821140 (ПД- 210824-77694).
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.03.2026 року у вказаній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 10:30 год 07.04.2026 року.
03.04.2026 року за вх. №18761 від відповідача ОСОБА_2 до Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшла заява про проведення розгляду провадження у справі за відсутності відповідача, за наявними у ній матеріалами.
07.04.2026 за вх. № 19446 від представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Косьміна Д. В. до Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшла заява про проведення підготовчого провадження за відсутності позивача та його представника та відсутності заперечень щодо закриття підготовчого провадження у справі.
Представник третьої особи Державної інспекції архітектури та містобудування України в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце підготовчого судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.04.2026 року в справі закрито підготовче провадження та призначено її до судового розгляду по суті на 10:00 год. 21.04.2026 року.
При цьому, 09.04.2026 року за вх. №20092/26 від представника третьої особи Державної інспекції архітектури та містобудування України – Вороненко В.К. до суду надійшли письмові пояснення щодо обставин спору та мотивів викладених у позовній заяві, де представник також просив проводити судовий розгляд справи за відсутності представника третьої особи.
У судове засідання сторони не з`явилися, про дату час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином. Подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності.
У зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників в силу ч. 2ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Так, КЦС ВС у Постанові від 30 вересня 2022 року № 761/38266/14 (61-1091св21) роз`яснив, що якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, Якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.
Відтак, суд зазначає датою ухвалення рішення дату складання повного його тексту, незважаючи на те, що вона відмінна від дати судового засідання, на яку було призначено розгляд справи.
Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.
Так судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 з 03.09.2004 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, який був зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним центром розвитку сім`ї, актовий запис № 1886, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 виданого Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї від 03.09.2004 року.
Під час перебування у шлюбі відповідач ОСОБА_2 на підставі рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 8 сесії 6 скликання № 64 від 29.09.2011 року набула дві земельні ділянки по АДРЕСА_1 : площею 0,1641 га – кадастровий номер земельної ділянки 3222486201:01:110:0265 та площею 0,1140 га - кадастровий номер земельної ділянки 3222486201:01:110:0266, з цільовим призначенням землі житлової забудови (розташування та будівництво гуртожитку).
У подальшому, 20 лютого 2012 року, відповідачка, ОСОБА_2 уклала з ПрАТ «Будівельне управління № 7» Договір генерального підряду на будівництво гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується наявною у матеріалах справи копією Договору підряду.
Відповідно до наявної у матеріалах справи копії Акту приймання-передачі будівельного майданчику від 26.02.2012 року, вбачається, що ОСОБА_2 будучи замовником передала ПАТ «Будівельне управління № 7» - генеральному підряднику, будівельний майданчик для виконання умов договору Генерального підряду від 20.02.2012 року.
При цьому, у позовній заяві позивач вказує, що будівництво гуртожитку за адресою по АДРЕСА_1 відбувалося за рахунок спільних коштів подружжя та спільними зусиллями, що не оспорювалося відповідачем під час судового розгляду справи по суті.
10.07.2012 року на підставі рішення Софіївсько-Борщагівської сільської радиКиєво-Святошинського району Київської області № 28 за заявою ОСОБА_2 про визнання права власності на гуртожиток в АДРЕСА_1 , декларації про готовність об`єкта до експлуатації інспекції ДАБК у Київській області № КС 143112114291 від 09.07.2012 «Будівництво гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 » встановлено належність і право приватної власності на гуртожиток загальною площею 1709,60 кв. м, житловою – 763,5 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 та доручено оформити свідоцтво про право власності на вищевказаний гуртожиток за громадянкою ОСОБА_2 , а також доручено КР БТІ Києво-Святошинського району провести реєстрацію свідоцтва про право власності на вищевказаний гуртожиток, згідно норм чинного законодавства. Копія якого міститься у матеріалах справи.
Відповідно до наявної у матеріалах справи копії Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.10.2012 року відповідач ОСОБА_2 набула у приватну власність гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1709,60 кв. м, житловою – 763,5 кв. м
Згідно з копією витягу про державну реєстрацію прав КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» № 35873608, що міститься у матеріалах справи, вищевказане свідоцтво та право власності було зареєстровано 16.10.2012 року за реєстраційним № 37901551, тип об`єкта «гуртожиток».
Крім того, право власності ОСОБА_2 на гуртожиток, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується наявним у матеріалах справи витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №468307451 від 16.03.2026 року.
З позовної заяви вбачається, що дана нерухомість була придбана подружжям в комерційних цілях з метою отримання прибутку, що не оспорювалося сторонами під час судового розгляду.
Крім того, з позовної заяви вбачається, що між подружжям було досягнуто домовленостей про проведення капітального ремонту зі зміною планувань деяких приміщень без зміни статусу нерухомого майна – «гуртожитку».
При цьому, як вбачається з наявного у матеріалах справи Витягу з Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва за реєстраційним № ІУ101240821140 від 21.08.2024, за замовленням відповідача ОСОБА_2 , яка делегувала свої повноваження на об`єкті, що розташований на земельних ділянках: кадастровий номер 3222486201:01:110:0265 та кадастровий номер 3222486201:01:110:0266, по АДРЕСА_1 , відбувається будівництво: тип – реконструкція, а саме реконструкція будівлі гуртожитку під багатоквартирний житловий будинок.
Проте, як вбачається з матеріалів справи позивач своєї згоди на проведення такого типу реконструкції зі зміною Коду ДКБС (1122.1 Будинки багатоквартирні масової забудови) не давав та не погоджується з таким типом реконструкції.
У зв`язку з чим вважає свої майнові права, як співвласника майна набутого під час шлюбу порушеними та просить суд усунути перешкоди у здійсненні права спільної сумісної власності подружжя.
З пояснень наданих суду представником третьої особи, Державної інспекції архітектури та містобудування України, вбачається, що ключовим законодавчим актом, який визначає правові та організаційні засади містобудівної діяльності, є Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року № 3038-VI. Цей закон встановлює порядок планування територій, забудови, проектування, виконання будівельних робіт, введення об`єктів в експлуатацію, а також визначає компетенцію органів державного архітектурно-будівельного контролю. З огляду на приписи статті 39 Закону № 3038-VI та правові позиції Верховного Суду, відповідальність за повноту та достовірність відомостей, зазначених у декларацій про готовність об`єкта до експлуатації, законодавець покладає виключно на замовника будівництва, а не на орган державного архітектурно-будівельного контролю. Також, Законом № 3038-VI, Порядком № 461 та Порядком № 681 не передбачено надання згоди другого з подружжя при реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації. У зв`язку з чим, вважають, що відсутня протиправність дій Державної інспекції архітектури та містобудування України щодо реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 21.08.2024 № ІУ101240821140.
Разом з тим, позивач не просить суд визнавати протиправність дій Державної інспекції архітектури та містобудування України, а лише усунути перешкоди у праві спільної сумісної власності подружжя та захистити своє право власності.
Згідно частини 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно з ст.1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.
Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Частиною третьою статті 368 ЦК України, встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Стаття 60 СК України, деталізує вищезазначену презумпцію і встановлює, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тлумачення статті 61 СК України, свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Згідно правового висновку, викладеному у постанові ВС від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження № 61 -13422св 19) факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване, і таке майно є спільною сумісною власністю подружжя.
Законом України від 11 січня 2011 року № № 2913-VІ «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, зазначену норму було доповнено частиною п`ятою, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.
Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VІ «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, ч.5 ст. 61 СК України виключено.
Так, відповідач ОСОБА_2 29.09.2011 року на підставі рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 8 сесії 6 скликання № 64, набула дві земельні ділянки по АДРЕСА_1 : площею 0,1641 га – кадастровий номер земельної ділянки 3222486201:01:110:0265 та площею 0,1140 га - кадастровий номер земельної ділянки 3222486201:01:110:0266, з цільовим призначенням землі житлової забудови (розташування та будівництво гуртожитку).
Таким чином, земельні ділянки, набуті у період часу з 08.02.2011 року до 12.06.2012 року включно, внаслідок безоплатної передачі їх одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя.
Також, під час судового розгляду встановлено, що 20.02.2012 року, відповідачка, ОСОБА_2 з метою будівництва на вищезазначених земельних ділянках уклала з ПрАТ «Будівельне управління № 7» Договір генерального підряду на будівництво гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 . 
При цьому, за твердженнями позивача фінансувалося будівництва здійснювалося за спільні кошти подружжя. З цього приводу суд враховує, що сторонами не надано до суду будь-яких доказів на спростування даного твердження.
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.
Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
У постанові Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 487/3769/20 (провадження № 61- 7928св22) зроблено висновки про те, що володіння та користування спільним майном здійснюється усіма його співвласниками за спільною згодою, тобто в результаті досягнення консенсусу. У тому ж разі, якщо такої згоди сторони не досягли, спір щодо володіння та користування спільним майном повинен вирішуватися судом. Отже, у разі коли існує між співвласниками спір з приводу порядку користування та володінням спільним майном, суд має вирішити такий спір щодо суті, визначивши певний порядок користування спільним майном для його співвласників, які в позасудовому порядку не досягли згоди з приводу користування та управління ним.
Таким чином, у разі неможливості добровільного встановлення порядку користування спільним майном, такий порядок користування може встановити суд з метою забезпечення рівної реалізації співвласниками їх прав.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За змістом статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.
Таким чином, для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.
Так, судом встановлено, що гуртожиток розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1709,60 кв. м, житловою – 763,5 кв. м, реєстраційний номер 37901551, та земельні ділянки: площею 0,1641 га – кадастровий номер 3222486201:01:110:0265; площею 0,1140 га - кадастровий номер 3222486201:01:110:0266, з цільовим призначенням землі житлової забудови, належить сторонам у справі на праві спільної сумісної власності, так як набуті за час шлюбу, однак відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні цим майном, шляхом зміни статусу нерухомого майна без наданої на це згоди позивача, що визначає цільове призначення будівлі, правовий режим проживання та форму власності, оскільки багатоквартирний будинок складається з окремих квартир та передбачає реєстрацію права власності на кожну окрему квартиру та нежитлове приміщення, що можуть у майбутньому передаватися (відчужуватися) у приватну власність третім особам, а гуртожиток — це спеціально обладнаний будинок для тимчасового проживання, який у даному випадку був збудований сторонами в комерційних цілях, з метою отримання прибутку.
Тобто, такі дії відповідача порушують право власності позивача, тому обраний останнім спосіб судового захисту щодо усунення перешкод у володінні, користуванні та розпоряджанні своїм майном не суперечить законодавству і можуть бути застосовані судом.
При цьому, абз. 3 ч. 2 ст. 369 ЦК України, встановлено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Частиною 4 ст. 369 ЦК України, передбачено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Отже зміна статусу нерухомого майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, з «гуртожитку» на «багатоквартирний житловий будинок» слугуватиме вчиненню правочину щодо перереєстрації права власності на нерухоме майно без згоди на це іншого співвласника.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, враховуючи те, що відповідачем було погоджено реконструкцію гуртожитку, що є у спільній сумісній власності подружжя зі зміною статусу на багатоквартирний житловий будинок без згоди іншого співвласника, чим порушено майнові права позивача, а також під час судового розгляду відповідачем не було спростовано вищезазначених обставин, на які позивач посилається, як на підставу позову, у зв`язку із чим позов підлягає задоволенню шляхом усунення перешкод в здійсненні права спільної сумісної власності подружжя та скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1) за об`єктом: «Реконструкція будівлі гуртожитку під багатоквартирний житловий будинок на земельних ділянках з кадастровими номерами: 3222486201:01:110:0265; 3222486201:01:110:0266 по АДРЕСА_1 ; 1122.1. Будинки багатоквартирні масової забудови», подану ОСОБА_2 , здійснену Державною інспекцією архітектури та містобудування України 21 серпня 2024 року за № ІУ101240821140 (ПД- 210824-77694.
Відповідно до частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 1 331,20 грн, який сплачено позивачем при зверненні до суду із вказаним позовом.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 317, 319, 321, 391, 355, 368, 391, 396 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 76,81, 141, 263 - 265, 268, 273, 352, 354- 356 ЦПК України, суд 
УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , де третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державна інспекція архітектури та містобудування України, про усунення перешкод в здійсненні права спільної сумісної власності подружжя - задовольнити.
Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 8) свого права власності на гуртожиток загальною площею 1709,6 кв.м. житловою площею 763,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1) за об`єктом: «Реконструкція будівлі гуртожитку під багатоквартирний житловий будинок на земельних ділянках з кадастровими номерами: 3222486201:01:110:0265; 3222486201:01:110:0266 по АДРЕСА_1 ; 1122.1. Будинки багатоквартирні масової забудови», подану ОСОБА_2 , здійснену Державною інспекцією архітектури та містобудування України 21 серпня 2024 року за № ІУ101240821140 (ПД- 210824-77694.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 331,20 грн (одна тисяча триста тридцять одна гривня двадцять копійок).
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду
Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.
Повний текст рішення складено 07.05.2026.

Суддя        Тетяна ДУБАС