ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
10 червня 2026 року 
м. Київ
справа № 725/8242/25
провадження № 61-4818св26  
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Черняк Ю. В. (суддя - доповідач), Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідачка -  ОСОБА_2 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Чернівецької міської ради,
особа, яка подала апеляційну скаргу,- ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Хованця Андрія Ігоровича, на постанову Чернівецького апеляційного суду від 01 квітня 2026 року, ухвалену в складі колегії суддів: Лисака І. Н., Литвинюк І. М., Перепелюк І. Б.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, в якому просив розірвати шлюб між ним та ОСОБА_2 , залишити сина після розірвання шлюбу проживати разом із ним, встановити факт, що він самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину.
На обґрунтування позову зазначав, що з відповідачкою перебуває у шлюбі з 01 вересня 2009 року. У шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_2 , в них народився син ОСОБА_3 .
Сімейне життя у подружжя не склалося, шлюбні відносини фактично припинені, спільного господарства вони не ведуть. Відсутність між ними взаєморозуміння і спільних поглядів щодо виховання дитини та вирішення побутових питань призвели до повного розриву стосунків. Вважав, що подальше збереження шлюбу є неможливим і суперечить його інтересам.
Зазначав, що після припинення шлюбних відносин їхній син залишився проживати разом з ним. Він самостійно займається вихованням дитини, забезпечує належний рівень життя сина. Водночас указував, що відповідачка самоусунулася від участі у вихованні дитини та не цікавиться його життям.
У нього виникла необхідність у встановленні факту самостійного виховання та утримання дитини для можливості оформлення документів щодо соціальної допомоги на дитину, яка виховується лише одним із батьків, а також з метою переміщення з дитиною без документального оформлення згоди матері.
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 , на підставі статей 110, 112Сімейного кодексу України (далі - СК України), статті 315 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), просив суд: розірвати шлюб між ним таОСОБА_2 , зареєстрований 01 жовтня 2009 року виконавчим комітетом Замостянської сільської ради Вижницького району Чернівецької області, актовий запис № 13; неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , після розірвання шлюбу залишити проживати разом із батьком -    ОСОБА_1 на його самостійному вихованні та утриманні; встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт того, що       ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує неповнолітнього сина      ОСОБА_3 ,    ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Чернівецького районного суду м. Чернівців від 28 жовтня 2025 року, ухваленим у складі судді Войтуна О. Б., позов ОСОБА_1 задоволено. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 01 жовтня 2009 року виконавчим комітетом Замостянської сільської ради Вижницького району Чернівецької області, актовий запис № 13, розірвано. Неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишено проживати разом із батьком - ОСОБА_1 , на його самостійному вихованні та утриманні. Встановлено факт, що батько - ОСОБА_1 , самостійно виховує та утримує неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що подальше збереження шлюбу між сторонами є неможливим, оскільки їхня сім`я розпалася остаточно, і на теперішній час шлюб має суто формальний характер, бо шлюбні відносини між ними фактично припинено.
Щодо визначення місця проживання дитини разом з батьком районний суд зазначив, що спір між сторонами стосовно цього питання відсутній.
Ухвалюючи рішення в частині встановлення факту, що батько самостійно виховує та утримує малолітнього сина, суд першої інстанції виходив із того, що обставини самостійного виховання та утримання батьком малолітньої дитини визнаються сторонами.
Зважаючи на відсутність між сторонами спору щодо місця проживання та утримання дитини після розірвання шлюбу, суд першої інстанції вважав за можливе вирішити це питання одночасно з позовною вимогою про розірвання шлюбу.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції застосував відповідні норми СК України, ЦПК України та судову практику Верховного Суду в цій категорії справ.
Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції 
Рішення суду першої інстанції в частині визначення місця проживання дитини
з батьком та встановлення факту її самостійного виховання й утримання
в апеляційному порядку оскаржив ІНФОРМАЦІЯ_1 як особа, яка не брала участі у розгляді справи, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.
Рішення Чернівецького районного суду м. Чернівціввід 28 жовтня 2025 року
в частині розірвання шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 не оскаржувалося.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 13 лютого 2026 року, постановленою в складі колегії суддів: Лисака І. Н., Литвинюк І. М., Перепелюк І. Б., залучено до участі у справі № 725/8242/25 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Службу у справах дітей Чернівецької міської ради як орган опіки та піклування.
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 01 квітня 2026 року апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_4 в частині залишення дитини проживати разом з батьком на його самостійному утриманні та вихованні і встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком задоволено.
Рішення Чернівецького районного суду м. Чернівців від 28 жовтня 2025 року у частині залишення дитини проживати разом з батьком на його самостійному утриманні та вихованні і у частині встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 про залишення неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживати з батьком - ОСОБА_1 , на його самостійному вихованні та утриманні, встановлення факту, що батько - ОСОБА_1 , самостійно виховує та утримує неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що у цій справі позов може бути пред`явлено з метою штучного створення умов та обставин, які можуть бути підставами для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації (стаття 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»). Добросовісність сторін у справі при застосуванні способів захисту сімейних прав, інтересів дітей з метою звільнення від виконання військового обов`язку (проходження військової служби) може бути перевірена й оцінена лише за участю особи, на яку покладено обов`язок виконання оскаржуваного рішення.
Обставини цієї справи свідчать про те, що рішенням суду першої інстанції порушено права та інтереси саме держави, в інтересах якої може виступати, зокрема,  ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тобто  ІНФОРМАЦІЯ_1  має право оскаржити рішення районного суду в апеляційному порядку.
Зауважено, що суд першої інстанції у порушення частини четвертої статті 274 ЦПК України розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження.
Суд апеляційної інстанції вказав, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що батько ОСОБА_1 самостійно несе витрати на утримання дитини, як і відсутні докази того, що мати дитини ОСОБА_2 таких витрат не здійснює. Проживання матері дитини окремо не свідчить про її ухилення від участі у вихованні сина. З наявних у матеріалах справи письмових доказів неможливо встановити, чи ухиляється матір ОСОБА_2 від виконання своїх обов`язків, встановлених СК України.
Крім того, апеляційний суд звернув увагу на те, що син сторін   ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за домовленістю сторін проживає разом із батьком, перебуває на повному його утриманні, забезпеченні та вихованні, а мати дитини як на час подання позову, так і під час розгляду справи в суді не заперечувала проти цього. Тим самим вона підтвердила, що сторони дійшли домовленості щодо проживання сина саме з позивачем.
З урахуванням наведеного та беручи до уваги, що мати й батько, які проживають окремо, дійшли згоди стосовно того, з ким із них буде проживати дитина, а також хто її виховуватиме й утримуватиме, батько не довів, що його права порушені, не визнані або оспорюються відповідачкою з вказаного приводу.
Апеляційний суд керувався нормами СК України, ЦК України, ЦПК України, Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також урахував релевантну судову практику Верховного Суду щодо застосування зазначених норм права у подібних правовідносинах. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
10 квітня 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Хованець А. І., звернувся через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Чернівецького апеляційного суду від 01 квітня 2026 року.
Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано із суду першої інстанції матеріали цивільної справи № 725/8242/25 
18 травня 2026 року матеріали цивільної справи № 725/8242/25 надійшли до Верховного Суду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Хованець А. І.,просить скасувати постанову Чернівецького апеляційного суду від 01 квітня 2026 року скасувати, рішення Чернівецького районного суду м. Чернівців від 28 жовтня 2025 року залишити в силі.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставами касаційного оскарження вказаної постанови апеляційного суду заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, посилаючись на те, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від: 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, 12 травня 2020 року у справі № 921/730/13, 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22; постановах Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від: 17 лютого
2020 року у справі № 668/17285/13 ц, 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19; постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 травня 2020 року у справі № 904/897/19; постановах Верховного Суду від: 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18, 22 січня 2020 року у справі
№ 2-4211/09, 18 березня 2020 року у справі № 2207/622/2012, 02 грудня 2020 року у справі № 758/12881/17, 09 грудня 2020 року у справі № 703/4637/15-ц, 22 грудня 2021 року справа №339/143/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційну скаргу мотивовано тим, що вирішення питань про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та встановлення факту її самостійного виховання і утримання жодним чином не стосується прав та обов`язків ІНФОРМАЦІЯ_4 . Зазначений спір стосується виключно цивільних правовідносин сторін у справі щодо розірвання шлюбу та визначення прав і обов`язків батьків стосовно виховання й утримання дитини, що передбачено статтями 141?155 СК України.
Положенням про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року
№ 154, а також іншими чинними нормативно-правовими актами України не передбачено наділення таких центрів будь-якими завданнями, функціями, повноваженнями чи правами у сфері сімейних правовідносин, охорони дитинства та материнства. Відтак ці органи не уповноважені здійснювати оцінку, втручатися чи приймати рішення з відповідних питань.
Висновок апеляційного суду про неможливість встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини є необґрунтованим. Сімейне законодавство України не містить заборони щодо встановлення факту самостійного виховання дитини у разі, якщо інший з батьків фактично не бере участі в її вихованні.
Факт самостійного виховання та утримання дитини може встановлюватися судом у межах спору між її батьками. Саме така ситуація мала місце в цій справі. Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що в цьому випадку справа розглядалася саме в порядку позовного провадження, де вирішувався спір про право. Позовні вимоги було розглянуто з повідомленням матері дитини, а не в безспірному порядку, тому наслідки статті 164 СК України поширюватимуться на права та обов`язки матері дитини, а не ІНФОРМАЦІЯ_4 .
За загальним правилом, за відсутності спору щодо того, з ким із батьків буде проживати неповнолітня дитина, суд може вирішити питання про визначення місця проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з позовною вимогою про розірвання шлюбу.
Висновки суду апеляційної інстанції про намір позивача уникнути мобілізації є юридично необґрунтованими й свідчать про істотне порушення норм процесуального права. Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справу виключно в межах заявлених позовних вимог, тому питання військової служби чи відстрочки не входять до предмета доказування у цій справі щодо розірвання шлюбу та встановлення факту самостійного виховання і утримання дитини. Цивільне процесуальне законодавство України не передбачає можливості відмови в задоволенні позову з мотивів припущень щодо майбутнього використання судового рішення. Будь-які твердження про намір уникнення військового обов`язку є припущеннями суду й оціночними судженнями, які не підтверджені доказами, а тому не можуть бути покладені в основу судового рішення
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу, поданому до Верховного Суду 10 травня 2025 року,  ІНФОРМАЦІЯ_1  заперечує проти доводів представника ОСОБА_1 - адвоката Хованця А. І., просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Чернівецького апеляційного суду від 01 квітня 2026 року - без змін.
Відзив мотивовано тим, що апеляційний суд правильно застосував практику Верховного Суду щодо прямого впливу рішення суду у справах про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком/матір`ю неповнолітньої дитини (дітей) на права та обов`язки держави, яка виступає у цих правовідносинах через державні органи влади (військові частини, ІНФОРМАЦІЯ_1).
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 СК України. Сімейні обов'язки особистого або майнового характеру є обов'язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів за рішенням суду (статті 164, 180 СК України).
Сімейним законодавством України не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Сімейні права та обов`язки є такими, що тіснопов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Хованець А. І., у відповіді на відзив  ІНФОРМАЦІЯ_4 на касаційну скаргу зазначив, що цей відзив є необґрунтованим.
Апеляційна скарга, подана ІНФОРМАЦІЯ_1 , не містила доводів про те, яким саме чином рішення Чернівецького районного суду м. Чернівців від 28 жовтня 2025 року впливає на інтереси та (або) обов`язки цього органу, а підстави для скасування оскаржуваного рішення базувалися виключно на припущеннях.
Судом апеляційної інстанції жодним чином не було встановлено статус ОСОБА_1 як військовозобов`язаного.
Таким чином, суд апеляційної інстанції мав першочергово з`ясувати, чи впливає оскаржуване судове рішення безпосередньо на інтереси та (або) обов`язки заявника, та лише після встановлення таких обставин вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що ухвалене судом першої інстанції рішення не впливає на інтереси та (або) обов`язки заявника, - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
01 жовтня 2009 року Виконавчий комітет Замостянської сільської ради Вижницького району Чернівецької області між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, актовий запис № 13 (а.с.16).
ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син   ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , в якому батьком зазначено ОСОБА_1 , матір`ю - ОСОБА_2 (а.с.11).
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 13 лютого 2026 року зобов`язано виконавчий комітет Чернівецької міської ради у строк до 20 березня 2026 року надати Чернівецькому апеляційному суду письмовий висновок щодо доцільності/недоцільності самостійного виховання й утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , його батьком -        ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
31 березня 2026 року на виконання вищевказаної ухвали Служба у справах дітей Чернівецької міської ради повідомила суд апеляційної інстанції про те, що нею вживалися заходи, спрямовані на з`ясування обставин справи та підготовку висновку щодо вирішення спору в інтересах дитини. Водночас встановити фактичне місце проживання родини ОСОБА_1 та провести обстеження за адресою: АДРЕСА_1 , не вдалося через відсутність родини вдома, оскільки двері працівникам служби ніхто не відчинив. З`ясувати обставини шляхом опитування сусідів також не виявилося можливим через відсутність відповіді на дзвінки у двері. У зв`язку з відсутністю необхідної та перевіреної інформації Служба у справах дітей Чернівецької міської ради на цей час позбавлена можливості підготувати відповідний висновок.
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Хованця А. І., не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За приписами статті 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Відповідно до статті 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу.
Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України).
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Щодо права ІНФОРМАЦІЯ_4 на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини
Загальний підхід щодо права на апеляційне оскарження особою, яка не брала участі у справі, врегульований частиною першою статті 17, частиною першою статті 352 ЦПК, відповідно до яких право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції гарантовано особам, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.
Згідно з частиною третьою статті 18 ЦПК обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
Верховний Суд уже зауважував, що особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують або припиняють права або обов`язки цих осіб. Судове рішення слід вважати таким, яким вирішено питання про права та обов`язки осіб, яких не було залучено до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки або судження суду про права та обов'язки цих осіб або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки цих осіб. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обов`язки цієї особи (постанова Верховного Суду від 20 січня 2020 року у справі № 2-1426/08).
У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 351/592/18 вказано, що на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
Під час вирішення питання чи прийнято оскаржуване рішення про права, обов`язки, свободи чи інтереси особи, яка не брала участі в справі, суд має з`ясувати, чи буде в зв`язку з прийняттям судового рішення з цієї справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав, свобод та/або обов`язків у майбутньому (постанова Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 621/626/18).
За змістом статті 352 ЦПК України право апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції особи, яка не брала участі у справі, ґрунтується не на гіпотетичній зацікавленості, а на правовій зацікавленості, яка обумовлюється змістом норм матеріального права (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2024 року у справі № 404/7235/22).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
ІНФОРМАЦІЯ_1 не є учасником сімейних відносин. Водночас територіальні центри комплектування та соціальної підтримки забезпечують виконання військового обов`язку громадянами України (частина сьома статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
Встановивши, що позов про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини пред'явлений військовозобов`язаним у період дії воєнного стану та загальної мобілізації, а тому може призвести до виникнення або підтвердження підстав для надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації (що входить до компетенції ІНФОРМАЦІЯ_1) та/або звільнення з військової служби, що перебуває у сфері виконання конституційного обов`язку із захисту незалежності та територіальної цілісності України, тобто стосується інтересів держави, суд апеляційної інстанції правильно вважав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , як орган військового управління, що забезпечує виконання військового обов`язку, мобілізаційної підготовки та мобілізації, є особою, яка має право апеляційного оскарження такого судового рішення.
Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду щодо права військової частини на оскарження судового рішення, яким встановлено факт самостійного виховання та утримання дитини військовослужбовцем, викладеними у постановах від 13 березня 2024 року у справі № 495/2284/23, від 22 січня 2025 року у справі № 495/432/23, від 19 листопада 2025 року у справі № 725/158/25, від 24 грудня 2025 року у справі № 725/2192/25.
Крім того, у постанові від 19 листопада 2025 року у справі № 725/158/25 Верховний Суд акцентував увагу на тому, що приватно-правовий інструментарій (зокрема, позов про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини без залучення відповідного представника держави) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов'язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин. У разі використання приватно-правового інструментарію не для захисту цивільних прав та інтересів, а для невиконання публічних обов'язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин, судове рішення стосується прав, інтересів та (або) обов'язків держави (зокрема, військової частини).
У постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 495/2284/23 зазначено, що позов про визначення місця проживання малолітньої дитини пред`явлений військовослужбовцем, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, з метою штучного створення умов та обставин, які можуть бути підставою для звільнення з військової служби в особливий період на підставі частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». А у постанові Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 495/432/23 наголошено, що позов військовослужбовця про визначення місця проживання дитини, поданий з метою штучного створення підстав для звільнення з військової служби під час особливого періоду, є зловживанням правом та використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню. Судові рішення повинні відповідати принципам справедливості та не можуть використовуватися для уникнення виконання встановлених законом обов`язків.
Подібні правові висновки щодо права  ІНФОРМАЦІЯ_4 на апеляційне оскарження рішення районного суду в аналогічних справах викладено Верховним Судом у постановах від 06 травня 2026 року у справі № 725/9013/25, 20 травня 2026 року у справі № 725/6080/25, від 01 червня 2026 року у справі № 725/5985/25.
Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з'єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій (частина друга статті 3 Закону України «Про Збройні Сили України»).
Згідно з пунктами 1, 3, 7 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року № 154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації. Залежно від обсягів облікової, призовної та мобілізаційної роботи утворюються районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.
Районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки як структурні підрозділи територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя підпорядковуються відповідному територіальному центру комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, області, мм. Києва та Севастополя, на території відповідальності якого вони перебувають згідно з адміністративно-територіальним устроєм України.
Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах Казначейства.
Районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя. 
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про те, що у спірних правовідносинах саме  ІНФОРМАЦІЯ_1 наділений повноваженнями із забезпечення виконання позивачем військового обов`язку. Доцільно підкреслити, що рішення суду першої інстанції оскаржувалося лише у частині встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини його батьком, який є військовозобов`язаним, що надає йому право на звільнення з військової служби (стаття 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
Доводи касаційної скарги вказаних висновків не спростовують, зводяться до власного тлумачення заявником норм процесуального права, а тому відхиляються Верховним Судом.
Щодо вимоги про залишення дитини проживати разом з батьком і встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини (стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства»).
Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно з положеннями частини другої статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов'язки є такими, що тісно пов'язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов'язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов'язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.
Відповідно до статей 180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Верховний Суд уже зауважував, що встановлення певних фактів має на меті підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (постанови Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 482/2163/17, від 15 вересня 2021 року у справі № 487/3126/17, від 07 лютого 2024 року у справі № 569/18407/22, від 11 грудня 2024 року у справі № 569/2642/23).
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (стаття 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).
Порядок звільнення з військової служби визначений статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , позивач посилався на те, що після припинення шлюбних відносин їхній спільний син залишився проживати з ним, а відповідачка самоусунулася від участі у вихованні дитини й не цікавиться його життям.
Суд першої інстанції, задовольняючи зазначені позовні вимоги, взяв до уваги заяву відповідачки про визнання позову, зазначивши про відсутність між сторонами спору щодо визначення місця проживання та утримання дитини.
Разом з цим суд першої інстанції при розгляді справи не надав оцінки участі батьків у вихованні та утриманні дитини, спроможності/неспроможності кожного з батьків піклуватися про дитину особисто, не встановив рівень емоційних стосунків між дитиною і кожним з батьків, не з`ясував бажання дитини, місце її проживання тощо. 
Орган опіки та піклування (виконавчий комітет Чернівецької міської ради) у розгляді справи у суді першої інстанції участі не брав, висновок щодо сімейної ситуації суду не надав (частини четверта-п`ята статті 19 СК України). Більш того, Служба у справах дітей Чернівецької міської ради повідомила суд апеляційної інстанції про те, що нею вживалися заходи, спрямовані на з`ясування обставин справи та підготовку висновку щодо вирішення спору в інтересах дитини. Водночас встановити фактичне місце проживання родини ОСОБА_1 та провести обстеження за адресою: АДРЕСА_1 , не вдалося через відсутність родини вдома, оскільки двері працівникам служби ніхто не відчинив. З`ясувати обставини шляхом опитування сусідів також не виявилося можливим через відсутність відповіді на дзвінки у двері. У зв`язку з відсутністю необхідної та перевіреної інформації Служба у справах дітей Чернівецької міської ради на цей час позбавлена можливості підготувати відповідний висновок.
Як зазначалося вище, сімейні відносини базуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Справедливість - це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. 
Зазначені правові висновки щодо дотримання принципу справедливості висловив Конституційний Суд України у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004.
Окреме проживання батьків, визначення місця проживання дитини з батьком не можуть розцінюватися як самостійне виховання батьком дитини. Крім того, договір, укладений між сторонами, не підтверджує здійснення самостійного виховання та утримання заявником дитини, а лише підтверджує дотримання ним цих обов`язків відповідно до закону, оскільки цим договором визначені права та обов`язки обох сторін.
Подібний висновок щодо застосування норм права наведено у постановах Верховного Суду від 09 грудня 2025 року у справі № 307/4851/22, від 28 січня 2026 року у справі № 947/37166/23
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб. 
Подібні висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17.
Розумністьхарактерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників сімейних правовідносин, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/1).
Ураховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що заявлені позовні вимоги про залишення дитини проживати разом з батьком та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком у справі, що переглядається в касаційному порядку, фактично пред`явлений військовозобов`язаним під час мобілізації на особливий період з метою створення умов та обставин, які можуть бути підставою для надання відстрочки від направлення для проходження базової військової служби, призову на військову службу чи звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». 
При цьому зібрані у справі докази у їх сукупності не підтверджують того, що мати взагалі не виконує своїх батьківських обов'язків щодо малолітньої дитини.
Суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, метою поданого позову (в оскаржуваній в апеляційному порядку частині) та надавши правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком малолітньої дитини.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскарженому судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині, а вказане не може бути правовою підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції.
Зроблені судом апеляційної інстанції висновки у відповідній частині узгоджуються з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), застосовані правові позиції є релевантними, а судова практика Верховного Суду з указаного питання є сталою та сформованою.
У зв`язку з цим, безпідставними є посилання заявника касаційної скарги на неврахування судом апеляційної інстанції відповідної судової практики Верховного Суду. У кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Таким чином, висновки суду апеляційної інстанції у межах доводів касаційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, судом під час розгляду справине допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
У силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом апеляційної інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування судового рішення апеляційного суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). 
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскільки колегія суддів встановила, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, то відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України його необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Хованця Андрія Ігоровича, залишити без задоволення.
Постанову Чернівецького апеляційного суду від 01 квітня 2026 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді: Ю. В. Черняк 

Г. В. Коломієць

Д. Д. Луспеник