КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 754/10695/25 Головуючий у суді І інстанції Грегуль О.В.
Провадження № 22-ц/824/2308/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 червня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 серпня 2025 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У червні 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Діджи Фінанс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за кредитним договором № 7800460 від 17 квітня 2024 року у розмірі 21 930,50 грн та понесені судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтувало тим, що відповідачка, уклавши (підписавши) 17 квітня 2024 року з ТОВ «Авентус Україна» в електронному вигляді за допомогою одноразового ідентифікатора договір про надання споживчого кредиту № 7800460, право вимоги за яким 27 листопада 2024 року відповідно до умов договору факторингу № 27.11/24-Ф перейшло до позивача, та отримавши на свою на платіжну карткугрошові кошти в сумі 4 950,00 грн на умовах повернення, строковості та платності, порушила свої договірні зобов`язання, що призвело до виникнення заборгованості у розмірі 21 930,50 грн, з яких: 4 950,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 12 523,50 грн - заборгованість за відсотками; 4 457,00 грн - заборгованість за пенею.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 08 серпня 2025 року в задоволенні позовуТОВ «Діджи Фінанс» відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довів обставини, на які посилався в обґрунтування своїх вимог, а саме набуття права вимоги до відповідачки за кредитним договором № 7800460 від 17 квітня 2024 року.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що до позовної заяви було додано докази, якими доведено факт відступлення ТОВ «Авентус Україна»права вимоги до відповідачки на користь ТОВ «Діджи Фінанс»за договором про надання споживчого кредиту № 7800460 від 17 квітня 2024 року, а саме копії: договору факторингу № 27.11/24-Ф від 27 листопада 2024 року; додатку № 1 до цього договору факторингу (реєстр прав вимоги); платіжної інструкції № 10772 від 27 листопада 2024 року за вказаним договором факторингу.
Договір факторингу № 27.11/24-Ф від 27 листопада 2024 року не визнаний недійсним у встановленому порядку, тобто презумпція правомірності правочину не спростована. З метою належного підтвердження відступлення права вимоги до відповідачки позивач просить долучити до матеріалів справи акт приймання-передачі реєстру боржників до договору факторингу № 27.11/24-Ф від 27 листопада 2024 року.
Також звертає увагу, що додаток № 1 до договору факторингу (реєстр прав вимоги) містить у собі інформацію щодо великої кількості боржників, що становить таємницю фінансової послуги відповідно до частин першої та другої статті 10 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії»), а тому до позовної заяви було долучено саме витяг з додатку № 1 до договору факторингу (реєстр прав вимоги), який був підписаний сторонами договору, що не суперечить вимогам пункту 2 статті 95 ЦПК України.
ОСОБА_1 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.
Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 17 квітня 2024 року між ТОВ «Авентус Україна» (далі - Товариство) та ОСОБА_1  (далі - Споживач) було укладено договір № 7800460 про надання споживчого кредиту в електронній формі, підписаний електронним підписом позичальника за допомогою одноразового ідентифікатора «С5303» (а.с. 39-48).
Відповідно до умов кредитного договору Товариство надає Споживачу кредит у розмірі 4 950,00 грн на споживчі (особисті) потреби строком на 350 днів зі стандартною процентною ставкою 2,20 % в день (застосовується у межах строку кредиту) та зниженою процентною ставкою 1,87 % в день (застосовується за певних умов, визначених у пункті 1.5.2 договору), а Споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором.
Згідно із пунктом 2.1 кредитного договору кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок Споживача, включаючи використання реквізитів платіжної картки № НОМЕР_1 , реквізити якої надані Споживачем Товариству з метою отримання кредиту.
Відповідно до листа від 27 березня 2025 року ТОВ «Універсальні платіжні рішення», з яким у ТОВ «Авентус Україна» укладено договір на переказ коштів № 28/11/2019 від 28 листопада 2019 року, грошові кошти в сумі 4 950,00 грн 17 квітня 2024 року були успішного перераховані на картку № НОМЕР_1 , номер транзакції в системі iPay.ua - 375982272 (а.с. 29).
27 листопада 2024 року між ТОВ «Діджи Фінанс» (далі - Фактор) та ТОВ «Авентус Україна» (далі - Клієнт) укладено договір факторингу № 27.11/24-Ф(а.с. 31-35).
Відповідно до пункту 1.1 договору факторингу за цим договором Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступити Факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить Клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно додатку № 1 та є невід`ємною частиною договору.
Перехід від Клієнта до Фактора прав вимоги заборгованості до Боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно додатку № 3, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників - підтверджує факт переходу від Клієнта до Фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору. Разом із підписанням акту прийому-передачі реєстру боржників Клієнт передає Фактору додаткову інформацію до реєстру боржників згідно додатку № 2 до договору (пункт 1.2 договору факторингу).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про виконання пункту 1.2 договору факторингу № 27.11/24-Ф від 27 листопада 2024 року та частини другої статті 1178 ЦК України і підтверджували перехід до нього права вимоги за договором № 7800460 про надання споживчого кредиту від 17 квітня 2024 року.
Колегія суддів не убачає підстав для скасування такого рішення суду першої інстанції.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
За змістом положень статей 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).
Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. 
За приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (стаття 519 ЦК України).
Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.
При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад в частині кредитора.
Частиною першою статті 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.
У частинах першій та другій статті 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У таких випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі
і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2018 року у справі № 2-127/11 (провадження № 61-1648св17) зазначено, що «скориставшись правом на врегулювання відносин у договорі, первинний кредитор та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на власний розсуд визначили момент виникнення у фактора права вимоги. Так, в пункті 4.1. укладеного між ними договору визначено, що право власності на права вимоги, які відступаються за укладеним договором, вважається таким, що перейшло від клієнта (ПАТ «УкрСиббанк») до фактора (ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія») в день підписання акта приймання-передачі права вимоги, за умови виконання фактором зобов`язань, передбачених пунктом 3.1.1. договору. Право вимагати від боржника виконання всіх зобов`язань в межах відступлених прав у фактора наступає після виконання ним зобов`язань, передбачених пунктом 3.1.1. договору. Як встановлено судами та свідчать матеріали справи, оскільки заявником не надано доказів на підтвердження виконання умов пунктом 3.1. договору, відповідно до якого фінансування за відступлені права вимоги надається фактором клієнту шляхом перерахування суми фінансування на рахунок клієнта двома платежами, суди зробили правильний висновок, що заявником не було належним чином доведено факт виникнення права вимоги, що відступається за укладеним договором. Сторони договору поставили три умови щодо настання моменту виникнення права вимоги за договором факторингу, що мають одночасно настати: укладення договору факторингу, підписання акта приймання-передачі права вимоги та сплата суми фінансування на рахунок клієнта. Враховуючи недоведеність заявником перерахування суми фінансування на рахунок клієнта за відступлені права вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій були позбавленні правової можливості зробити висновок щодо переходу права вимоги до заінтересованої особи. Тягар доведення цих обставин у цьому провадженні покладається на заінтересовану особу, яка саме й звернулася із згаданими вимогами до суду».
У частині третій статті 12, частині першій, шостій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) (пункт 81 зазначеної постанови): «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18)».
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
У справі, яка переглядається, встановлено, що 27 листопада 2024 року між ТОВ «Діджи Фінанс» (далі - Фактор) та ТОВ «Авентус Україна» (далі - Клієнт) укладено договір факторингу № 27.11/24-Ф, відповідно до умов пункту 1.1 якого Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступити Факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить Клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно додатку № 1 та є невід`ємною частиною договору.
Поруч з цим у пункті 1.2 договору факторингу його сторони узгодили, що перехід від Клієнта до Фактора прав вимоги заборгованості до Боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно додатку № 3, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників - підтверджує факт переходу від Клієнта до Фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору. 
Згідно визначень, які містяться в загальній частині договору факторингу № 27.11/24-Ф від 27 листопада 2024 року, акт прийому-передачі реєстру боржників - письмовий документ, який складається спільно Клієнтом та Фактором за формою згідно додатку № 3 до договору в електронній формі, у зв`язку з переходом прав вимоги від Клієнта до Фактора на умовах цього договору, підтверджує передачу Фактору реєстру боржників відповідно до умов цього договору та складається в день підписання цього договору.
З наведених обставин справи вбачається, що в якості належного доказу переходу права грошової вимоги від первісного кредитора ТОВ «Авентус Україна» до ТОВ «Діджи Фінанс» за договором про надання споживчого кредиту № 7800460 від 17 квітня 2024 року позивач мав надати суду акт прийому-передачі реєстру боржників, який формується згідно додатку № 3 договору факторингу.
Проте акт прийому-передачі реєстру боржників, який засвідчує факт переходу від Клієнта до Фактора прав вимоги заборгованості до Боржників, зокрема і до ОСОБА_1 на підставі вказаного договору факторингу, матеріали позовної заяви не містять і під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем не надавався.
Самі по собі договір факторингу № 27.11/24-Ф від 27 листопада 2024 року та витяг із додатку № 1 до цього договору факторингу (реєстр боржників) не свідчать про виконання сторонами пункту 1.2 договору факторингу № 27.11/24-Ф від 27 листопада 2024 року та частини другої статті 1178 ЦК України і не підтверджуютьобставинпереходу до позивача права вимоги за кредитним договором № 7800460 від 17 квітня 2024 року.
Отже, матеріали справи не містять належних та достатніх доказів передачі права вимоги від первісного кредитора до позивача за договором про надання споживчого кредиту, укладеним із відповідачкою, що в свою чергу свідчить про відсутність підстав до задоволення позову про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за вказаним договором на користь ТОВ «Діджи Фінанс».
У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
З урахуванням зазначених засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач не довів належними та достатніми доказами, що до нього перейшло право вимоги за кредитним договором № 7800460 від 17 квітня 2024 року, укладеним між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 .
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ТОВ «Діджи Фінанс» не спростувало висновків суд першої інстанції щодо ненадання ним доказів на підтвердження факту відступлення йому права вимоги за вказаним кредитним договором.
Водночас з огляду на положення статей 12, 13, 175, 177 ЦПК України колегія суддів враховує, що саме позивач мав визначитися із обсягом доказів, на яких він ґрунтує свої вимоги, та надати суду відповідні докази. ТОВ «Діджи Фінанс» є фінансовою компанією та має бути обізнаним щодо того, якими саме доказами мають бути підтверджені обставини передання права грошової вимоги за укладеними ним договорами факторингу. Відповідно, ризики ненадання таких доказів мають бути покладені саме на ТОВ «Діджи Фінанс».
Частиною третьою статті 367 ЦПК України визначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень (пункт 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку»).
Подібні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18), від 05 грудня 2018 року у справі № 346/5603/17 (провадження № 61-41031св18), від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18), від 08 вересня 2021 року в справі № 369/7772/15-ц (провадження № 61-12848св21).
Зважаючи на те, що ТОВ «Діджи Фінанс» не наведено поважних причин, що об`єктивно перешкоджали йому подати в суді першої інстанції всі наявні у нього та/або відомі йому докази, що мають значення для справи, а також не повідомлено суду про неможливість подання відповідних доказів з об`єктивних причин і не надано документального підтвердження здійснення всіх залежних від нього дій, спрямованих на подання нових доказів у справі, апеляційний суд не приймає до розгляду долучену до апеляційної скарги копію акта приймання-передачі реєстру боржників до договору факторингу № 27.11/24-Ф від 27 листопада 2024 року і не надає йому оцінку.
Отже, вирішуючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, суд першої інстанції належним чином дослідивши та давши оцінку поданим позивачем доказам, дійшов законного і обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Діджи Фінанс» про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 21 930,50 грн за кредитним договором № 7800460 від 17 квітня 2024 року, укладеним з ТОВ «Авентус Україна», внаслідок недоведеності обставин, на які позивач посилався в обґрунтування своїх вимог.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів не знаходить підстав для скасування рішення суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу позивача залишає без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
У такому разі розподіл судових витрат позивача у вигляді сплаченого судового збору та витрат на професійну правничу допомогу не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України. 
З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

О.В. Борисова

Д.О. Таргоній