УХВАЛА

30 квітня 2026 року 
м. Київ 

справа № 420/10314/25
адміністративне провадження № К/990/17380/26

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Кашпур О.В., перевірив касаційну скаргу Південного офісу Держаудитслужби на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2025 року у справі №420/10314/25 за позовом Державної установи «Одеська виправна колонія (№14)» до Південного офісу Держаудитслужби про визнання протиправною та скасування вимоги в частині,
В С Т А Н О В И В :
Державна установа «Одеська виправна колонія (№14)» звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Південного офісу Держаудитслужби, в якому просила суд:
- визнати протиправною та скасувати вимогу Південного офісу Держаудитслужби №151508-14/932-2025 від 03 березня 2025 року в частині пунктів 3, 4, 7, 8, 10, 11. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2025 року позов задоволено.
Визнано протиправною та скасовано вимогу Південного офісу Держаудитслужби №151508-14/932-2025 від 03 березня 2025 року в частині пунктів № 3, 4, 7, 8, 10, 11. 
Ухвалами Верховного Суду від 11 лютого 2026 року та 30 березня 2026 року касаційну скаргу Південного офісу Держаудитслужби на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2025 року у справі №420/10314/25 за позовом Державної установи «Одеська виправна колонія (№14)» до Південного офісу Держаудитслужби про визнання протиправною та скасування вимоги в частині - повернуто особі, яка її подала.
17 квітня 2026 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку втретє надійшла касаційна скарга Південного офісу Держаудитслужби на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2025 року у справі №420/10314/25. Скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.
Відповідно до частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Під час перевірки повторно поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник знову зазначає пункти 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України. 
У контексті доводів касаційної скарги про наявність підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, Верховний Суд зазначає таке.
Аналіз змісту касаційної скарги свідчить, що скаржник, формально посилаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, фактично обґрунтовує свої доводи порушенням судами попередніх інстанцій норм процесуального права, а саме правил юрисдикції (підсудності).
Водночас такі доводи за своєю правовою природою охоплюються підставою касаційного оскарження, передбаченою пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України, у взаємозв`язку з частиною третьою статті 353 цього Кодексу.
Належним обґрунтуванням підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України, є посилання скаржника на відповідний пункт і частину статті 353 КАС України.
Так, відповідно до пункту 7 частини третьої статті 353 КАС України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судових рішень із направленням справи на новий розгляд, якщо судове рішення ухвалено з порушенням правил юрисдикції (підсудності), визначених статтями 20, 22, 25- 28 цього Кодексу.
Водночас абзацом десятим частини третьої статті 353 КАС України передбачено, що судове рішення не підлягає скасуванню з підстави, визначеної пунктом 7 цієї частини, якщо учасник справи, який подав касаційну скаргу, під час розгляду справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.
Проте касаційна скарга не містить належного обґрунтування вказаної підстави.
Зокрема, скаржник не визначає, які саме приписи статей 20, 22, 25- 28 КАС України були порушені судами попередніх інстанцій, у чому конкретно полягає таке порушення та яким чином воно вплинуло на правильність вирішення справи.
Так само, скаржник не зазначає, чи заявлялися відповідні заперечення щодо юрисдикції під час розгляду справи судом першої інстанції, що має істотне значення з огляду на положення абзацу десятого частини третьої статті 353 КАС України.
Водночас зі змісту касаційної скарги вбачається, що наведені доводи фактично зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій, посилань на неповне з`ясування обставин справи та необхідність переоцінки доказів.
Такі доводи не стосуються порушення правил юрисдикції у розумінні пункту 7 частини третьої статті 353 КАС України, а спрямовані на інше тлумачення обставин справи та оцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 341 КАС України.
Отже, доводи касаційної скарги не містять належного обґрунтування ані підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, ані підстави, передбаченої пунктом 4 частини четвертої цієї статті у взаємозв`язку зі статтею 353 КАС України.
Щодо доводів касаційної скарги, заявлених з посиланням на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, Верховний Суд зазначає таке.
Скаржник, обґрунтовуючи вказану підставу касаційного оскарження, зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах частини першої статті 3 Бюджетного кодексу України, пунктів 22, 37, 43 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2002 року №228, пункту 7 постанови Кабінету Міністрів України від 22 квітня 1999 року №653 «Про заходи щодо забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби», пунктів 4, 5 Порядку відшкодування вартості витрат на утримання засуджених в установах виконання покарань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2017 року №80, пунктів 4.1, 4.9 розділу IV Настанови з визначення вартості будівництва, затвердженої наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 01 листопада 2021 року №281, а також пункту 1.1 розділу І Загальних положень кошторисних норм України «Ресурсні елементи кошторисні норми на ремонтно-будівельні роботи», затверджених наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 15 червня 2021 року №156. 
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що наведені норми скаржник пов`язує з незгодою з висновками судів попередніх інстанцій щодо правомірності скасування пунктів 3, 4, 7, 8, 10 та 11 вимоги Південного офісу Держаудитслужби.
Зокрема, скаржник повторно викладає доводи щодо правомірності висновків ревізії про: недоотримання спеціальним фондом бюджетної установи доходів у зв`язку з ненарахуванням 25 відсотків до заробітної плати засуджених; заниження розміру відшкодування витрат на утримання засуджених; понаднормове списання будівельних матеріалів; безпідставне списання продуктів харчування; наявність лишків матеріальних цінностей; а також необхідність оприлюднення повідомлення про внесення змін до договору про закупівлю електричної енергії.
Водночас такі доводи не відповідають правовій природі підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України передбачає можливість касаційного оскарження судового рішення у разі відсутності висновку Верховного Суду саме щодо питання застосування конкретної норми права у подібних правовідносинах. 
Тобто скаржник має не лише зазначити норму права, висновок щодо застосування якої, на його думку, відсутній, а й сформулювати конкретне питання права, пояснити, у чому полягає помилка судів при застосуванні цієї норми, та викласти, як саме така норма повинна застосовуватися у спірних правовідносинах.
Натомість скаржник обмежився переліком значної кількості норм права та викладенням власної оцінки обставин справи і доказів, зібраних під час ревізії. Такий спосіб обґрунтування не дає можливості встановити, щодо якої саме норми права скаржник просить сформувати висновок Верховного Суду та у чому полягає правова проблема її застосування. 
Фактично доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій, переоцінки доказів та необхідності іншого вирішення спору по суті, зокрема щодо правомірності окремих пунктів вимоги та висновків ревізії.
При цьому скаржник не формулює конкретного питання права, не обґрунтовує помилки судів при застосуванні відповідних норм та не викладає власного підходу до їх застосування у подібних правовідносинах.
Отже, посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України є формальним та не містить належного обґрунтування цієї підстави касаційного оскарження.
Інших підстав, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України скаржником не зазначено.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.
За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження з обґрунтуванням того, в чому саме полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення (рішень).
На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332 КАС України
У Х В А Л И В :
Касаційну скаргу Південного офісу Держаудитслужби на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2025 року у справі №420/10314/25 за позовом Державної установи «Одеська виправна колонія (№14)» до Південного офісу Держаудитслужби про визнання протиправною та скасування вимоги в частині - повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Копію ухвали направити скаржнику та іншим учасникам справи за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет» (у разі його відсутності - на офіційну електронну адресу або засобами поштового зв`язку), а касаційну скаргу та додані до неї матеріали - у спосіб їхнього надсилання до суду адресатом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Кашпур