ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 червня 2026 року
м. Київ
справа № 725/8919/25
провадження № 61-5658св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачка -  ОСОБА_1 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Недобоївської сільської ради Дністровського району Чернівецької області, 
особа, яка подавала апеляційну скаргу, - ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 27 березня 2026 року у складі колегії суддів: Кулянди М. І., Одинака О. О., Лисака І. Н.,і виходив з такого.
Зміст позовної заяви та її обґрунтування 
1. У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та залишення дитини на його самостійному вихованні й утриманні.
2. На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що 07 липня 2015 року він уклав шлюб з ОСОБА_1 .
3.  ІНФОРМАЦІЯ_2 у них з відповідачкою народився син ОСОБА_2 .
4. Спільне життя з відповідачкою не склалося. Подружні відносини не підтримують, спільного бюджету не мають. Відсутність взаєморозуміння та спільної думки щодо вирішення звичайних побутових питань спонукали до повного розриву шлюбних відносин. Сім`ї вже тривалий час не існує. Тривалий час не проживають разом. Спільний син ОСОБА_1 проживає разом з ним.
5. Вважає, що подальше збереження шлюбу є неможливим і таким, що суперечить його особистим інтересам. Сім`я фактично розпалася, шлюб носить формальний характер.
6. Надання строку на примирення не виправить стан шлюбних відносин, оскільки вказані вище обставини продовжуються протягом тривалого часу, а спроби примирення в минулому не принесли жодних результатів.
7. Додатково вказав, що син за домовленістю батьків після розірвання шлюбу залишається проживати разом з ним.
8. Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд: розірвати шлюб між ним та ОСОБА_1 ; після розірвання шлюбу малолітнього сина ОСОБА_3 залишити проживати з батьком на його самостійному вихованні та утриманні.
Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції
9. Рішенням Чернівецького районного суду міста Чернівці від 09 грудня 
2025 року у складі судді Іщенко І. В. позов задоволено. 
10. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , що зареєстрований 07 липня 2015 року, виконавчим комітетом Шировецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області, актовий запис №11.
11. Малолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , після розірвання шлюбу залишено проживати разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на його самостійному вихованні та утриманні.
12. Суд першої інстанції дійшов висновку про неможливість збереження шлюбу та наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.
13. Постановляючи рішення в частині залишення малолітньої дитини після розірвання шлюбу проживати разом з батьком на його самостійному вихованні та утриманні, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не просив визначити місце проживання дитини, а лише просив вказати з ким проживає дитина, оскільки сторони по справі досягли взаємної згоди щодо визначення місця проживання дитини, умов утримання та участі батьків у вихованні дитини укладенням договору між батьками.

Основний зміст та мотиви судового рішення апеляційного суду
14. Не погоджуючись з рішенням суду, ІНФОРМАЦІЯ_1 подав апеляційну скаргу.
15. Постановою Чернівецького апеляційного суду від 27 березня 2026 року апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 задоволено.
16. Рішення Чернівецького районного суду м. Чернівці від 09 грудня 2025 року в частині задоволення позову  ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про залишення проживати разом з батьком малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , після розірвання шлюбу, на його самостійному вихованні та утриманні скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цієї вимоги.
17. Вирішено питання щодо судових витрат.
18. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ухвалюючи рішення про залишення малолітньої дитини проживати з позивачем на його самостійному вихованні та утриманні, суд першої інстанції вирішив питання про права та обов`язки держави, яка у спірних правовідносинах представлена ІНФОРМАЦІЯ_1 , як органом військового управління, покликаним захищати інтереси держави.
19. Зауважено, що суд першої інстанції у порушення частини четвертої статті 274 Цивільного процесуального кодексу України розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження. Орган опіки та піклування до участі у розгляді справи у суді першої інстанції не залучався, висновку щодо розв`язання спору, як того вимагає частина п`ята статті 19 Сімейного кодексу України, не надавав.
20. Апеляційний суд вважав помилковим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про залишення малолітньої дитини проживати разом з батьком, саме на його самостійному вихованні та утриманні, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків, і судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що мати ОСОБА_1 не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
21. Встановлення судом обставини перебування малолітньої дитини на самостійному вихованні та утриманні позивача впливатиме на права та законні інтереси відповідачки, як матері дитини, оскільки у такий спосіб буде засвідчено невиконання чи неналежне виконання нею своїх обов`язків, що є підставою для негативних наслідків, таких як стягнення аліментів, позбавлення батьківських прав та інше.
22. Укладений між сторонами договір не свідчить про те, що відповідачка відмовляється від утримання та виховання своєї дитини, а надані позивачем докази підтверджують лише обставини проживання дитини разом з батьком, що сторонами не заперечується, однак ці докази жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дитини.
Узагальнені доводи касаційної скарги
23. 24 квітня 2026 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою (надійшла до суду 27 квітня 2026 року), в якій просить скасувати постанову Чернівецького апеляційного суду від 27 березня 2026 року в частині скасування рішення Чернівецького районного суду міста Чернівцівід 09 грудня 2025 року щодо визначення місця проживання дитини після розірвання шлюбу з батьком на його одноособовому вихованні, закрити провадження у справі № 725/8919/25 відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України, рішення суду першої інстанції залишити в силі. Також просить вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
24. Підставами касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 921/730/13-г/3, у постановах Верховного Суду від 15 травня 2020 року у справі № 904/897/19,від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також не дослідив зібрані у справі докази та не надав їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
25. Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що рішення суду першої інстанції вливає на права, інтереси та обов`язки ІНФОРМАЦІЯ_1 . Звертає увагу, що він майже 10 років проходив військову службу і не має наміру отримувати відстрочку від призову на військову службу, а має намір отримувати соціальну допомогу та самостійно вирішувати питання виховання дитини.
26. Заявник вважає, що суд першої інстанції правильно вирішив спір у позовному провадженні з урахуванням позиції обох батьків та інтересів дитини, зокрема з огляду на те, що мати проживає за межами України. Також вважає, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки обставинам справи та безпідставно відхилив висновок органу опіки та піклування. Застосовані судом апеляційної інстанції висновки Верховного Суду вважає нерелевантними спірним правовідносинам.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
27. Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи з суду першої інстанції. 
28. 16 червня 2026 року матеріали справи № 725/8919/25 надійшли до Верховного Суду.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу 
29. 04 червня 2026 року ІНФОРМАЦІЯ_1 через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому, посилаючись на необґрунтованість доводів скарги, просить суд відмовити у її задоволенні.
30. Відзив обґрунтований посиланням на те, що апеляційний суд правильно застосував практику Верховного Суду щодо прямого впливу рішення суду у справах про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком/матір`ю неповнолітньої дитини (дітей) на права та обов`язки держави, яка виступає у цих правовідносинах через органи військового управління.
31. Акцентує увагу на тому, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 Сімейного кодексу України. Сімейні обов`язки не можуть бути передані за договором або перекладені лише на одного з батьків дитини. Ухилення від виконання батьківських обов`язків є підставою для позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів за рішенням суду (статті 164, 180 СК України). Вважає, що апеляційний суд надав належну оцінку висновку органу опіки та піклування.
32. Служба у справах дітей Недобоївської сільської ради Дністровського району Чернівецької області у письмових поясненнях зазначила, що ОСОБА_5 фактично проживає з батьком, мати дитини з нею не проживає.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
33. Між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладено шлюб, який зареєстрований 07 липня 2015 року виконавчим комітетом Шировецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області, актовий запис №1.
34. Під час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
35. 16 вересня 2025 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 укладено договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини.
36. Згідно з висновком виконавчого комітету Недобоївської сільської ради Дністровського району Чернівецької області, як органу опіки та піклування, від 12 березня 2026 року вирішено за доцільне залишити малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживати разом з батьком за місцем проживання батька. 
Позиція Верховного Суду
37. Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
38. Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
39. Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
40. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
41. Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
42. Відповідно до статті 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу.
43. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України).
44. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
45. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
46. Щодо права ІНФОРМАЦІЯ_1 на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини необхідно зазначити наступне.
47. Загальний підхід щодо права на апеляційне оскарження особою, яка не брала участі у справі, врегульований частиною першою статті 17, частиною першою статті 352 ЦПК, відповідно до яких право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції гарантовано особам, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.
48. Згідно з частиною третьою статті 18 ЦПК обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
49. Верховний Суд уже зауважував, що особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують або припиняють права або обов`язки цих осіб. Судове рішення слід вважати таким, яким вирішено питання про права та обов`язки осіб, яких не було залучено до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки або судження суду про права та обов`язки цих осіб або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки цих осіб. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обов`язки цієї особи (постанова Верховного Суду від 20 січня 2020 року у справі № 2-1426/08).
50. У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 351/592/18 вказано, що на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
51. Під час вирішення питання чи прийнято оскаржуване рішення про права, обов`язки, свободи чи інтереси особи, яка не брала участі в справі, суд має з`ясувати, чи буде в зв`язку з прийняттям судового рішення з цієї справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав, свобод та/або обов`язків у майбутньому (постанова Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 621/626/18).
52. За змістом статті 352 ЦПК України право апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції особи, яка не брала участі у справі, ґрунтується не на гіпотетичній зацікавленості, а на правовій зацікавленості, яка обумовлюється змістом норм матеріального права (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2024 року у справі № 404/7235/22).
53. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
54.  ІНФОРМАЦІЯ_1 не є учасником сімейних відносин. Водночас ІНФОРМАЦІЯ_5 забезпечують виконання військового обов`язку громадянами України (частина сьома статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
55. Встановивши, що позов щодо самостійного виховання та утримання дитини пред`явлений військовозобов`язаним у період дії воєнного стану та загальної мобілізації, а тому може призвести до виникнення або підтвердження підстав для надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації (що входить до компетенції ІНФОРМАЦІЯ_5) та/або звільнення з військової служби, що перебуває у сфері виконання конституційного обов`язку із захисту незалежності та територіальної цілісності України, тобто стосується інтересів держави, суд апеляційної інстанції правильно вважав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , як орган військового управління, що забезпечує виконання військового обов`язку, мобілізаційної підготовки та мобілізації, є особою, яка має право апеляційного оскарження такого судового рішення.
56. Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду щодо права військової частини чи органу військового управління на оскарження судового рішення, яким встановлено факт самостійного виховання та утримання дитини військовослужбовцем, викладеними у постановах від 13 березня 2024 року у справі № 495/2284/23, від 22 січня 2025 року у справі № 495/432/23, від 19 листопада 2025 року у справі № 725/158/25, від 24 грудня 2025 року у справі № 725/2192/25, від 06 травня 2026 року у справі № 725/9013/25, від 20 травня 2026 року у справі № 725/6080/25.
57. У справах № 725/158/25, № 725/9013/25, № 725/6080/25 Верховний Суд акцентував увагу на тому, що приватно-правовий інструментарій (зокрема, позов про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини без залучення відповідного представника держави) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин. У разі використання приватно-правового інструментарію не для захисту цивільних прав та інтересів, а для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин, судове рішення стосується прав, інтересів та (або) обов`язків держави (зокрема, військової частини). 
58. Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій (частина друга статті 3 Закону України «Про Збройні Сили України»).
59. Згідно з пунктами 1, 3, 7 Положення про ІНФОРМАЦІЯ_5, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року № 154, ІНФОРМАЦІЯ_5 є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації. Залежно від обсягів облікової, призовної та мобілізаційної роботи утворюються районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) ІНФОРМАЦІЯ_5.
60. Районні ІНФОРМАЦІЯ_5 як структурні підрозділи ІНФОРМАЦІЯ_5 Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя підпорядковуються відповідному ІНФОРМАЦІЯ_5 Республіки Крим, області, мм. Києва та Севастополя, на території відповідальності якого вони перебувають згідно з адміністративно-територіальним устроєм України.
61. ІНФОРМАЦІЯ_5 Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах Казначейства.
62. Районні ІНФОРМАЦІЯ_5 є відокремленими підрозділами відповідних ІНФОРМАЦІЯ_5 Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя. 
63. Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про те, що у спірних правовідносинах саме ІНФОРМАЦІЯ_1 наділений повноваженнями із забезпечення виконання позивачем військового обов`язку. Доцільно підкреслити, що рішення суду першої інстанції оскаржувалося ІНФОРМАЦІЯ_1 лише у частині встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини його батьком, який є військовозобов`язаним, що надає йому право на відстрочку від призову на військову службу (стаття 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
Щодо самостійного виховання та утримання дитини
64. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
65. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
66. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
67. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
68. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини (стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства»).
69. Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
70. Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
71. Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
72. Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
73. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
74. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
75. Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
76. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
77. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
78. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
79. Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
80. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
81. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
82. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.
83. Відповідно до статей 180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
84. Верховний Суд уже зауважував, що встановлення певних фактів має на меті підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (постанови Верховного Суду від 28 грудня 
2020 року у справі № 482/2163/17, від 15 вересня 2021 року у справі 
№ 487/3126/17, від 07 лютого 2024 року у справі № 569/18407/22, від 11 грудня 2024 року у справі № 569/2642/23).
85. Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (стаття 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
86. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).
87. Порядок звільнення з військової служби визначений статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
88. Звертаючись до суду з позовними вимогами щодо самостійного виховання та утримання малолітнього  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 посилався на те, що за взаємною згодою батьків вихованням та утриманням дитини займається він. Мати перебуває за кордоном. До позову надано нотаріально посвідчений договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 16 вересня 2025 року, укладений між батьком і матір`ю.
89. Суд першої інстанції, задовольняючи зазначені позовні вимоги, взяв до уваги заяву відповідачки про визнання позову, а також укладений між батьками договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, зазначивши про відсутність між сторонами спору щодо визначення місця проживання та утримання дитини.
90. Разом з тим суд першої інстанції при розгляді справи не надав оцінки участі батьків у вихованні та утриманні дитини, спроможності/неспроможності кожного з батьків піклуватися про дитину особисто, не встановив рівень емоційних стосунків між дитиною і кожним з батьків, розмір їхніх доходів, не з`ясував бажання дитини, місце її проживання тощо. 
91. Орган опіки та піклування (виконавчий комітет Недобоївської сільської ради Дністровського району Чернівецької області) у розгляді справи у суді першої інстанції участі не приймав, висновок щодо сімейної ситуації суду не надав (частини четверта-п`ята статті 19 СК України). У суді апеляційної інстанції надав висновок про доцільність залишення проживати малолітнього ОСОБА_2 разом з батьком. 
92. Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до пунктів 2, 3.1 договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 30 червня 2025 року, мати має право без перешкод спілкуватися з дитиною, спільно проводити час, зобов`язана брати участь у вихованні дитини, забезпечити дитині достатній рівень освіти.
93. Пункт 3 договору містить спільні зобов`язання батьків щодо виконання батьківських обов`язків.
94. Як зазначалося вище, сімейні відносини базуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
95. Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
96. Справедливість - це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.
97. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. 
98. Зазначені правові висновки щодо дотримання принципу справедливості висловив Конституційний Суд України у рішеннях від 30 січня 2003 року 
№ 3-рп/2003, від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004.
99. За обставин цієї справи окреме проживання батьків, проживання дитини переважно з батьком не можуть розцінюватися як самостійне виховання батьком дитини. Договір, укладений між сторонами, не підтверджує здійснення самостійного виховання та утримання заявником дитини, а лише підтверджує дотримання ним цих обов`язків відповідно до закону, оскільки цим договором визначені права та обов`язки обох батьків та порядок їх реалізації.
100. Подібний висновок щодо застосування норм права наведено у постановах Верховного Суду від 09 грудня 2025 року у справі № 307/4851/22, від 28 січня 
2026 року у справі № 947/37166/23, від 06 травня 2026 року у справі № 725/9013/25, від 20 травня 2026 року у справі № 725/6080/25.
101. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
102. Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб. Подібні висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17.
103. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників сімейних правовідносин, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/1).
104. Ураховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що позов про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини у справі, що переглядається в касаційному порядку, фактично пред`явлений військовозобов`язаним під час мобілізації на особливий період, зокрема, з метою створення умов та обставин, які можуть бути підставою для надання відстрочки від направлення для проходження базової військової служби, призову на військову службу чи звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». 
105. Посилання заявника на те, що він раніше проходив військову службу не впливає на зазначені вище висновки суду апеляційної інстанції. Зібрані у справі докази у їх сукупності не підтверджують того, що мати взагалі не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини.
106. Оформлення та реалізація статусу одинокого батька здійснюється у порядку, визначеному законом.
107. Суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, метою поданого позову (в оскаржуваній в апеляційному порядку частині) та надавши правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, врахувавши практику Верховного Суду, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у частині самостійного виховання та утримання батьком малолітньої дитини.
108. Суд апеляційної інстанції на підставі частини шостої статті 19 СК України мотивовано не погодився з висновком органу опіки та піклування, оскільки він містить лише посилання на договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, і складений без заслуховування думки батьків, дитини, дослідження й оцінки сімейної ситуації, отже є необґрунтованим.
109. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскарженому судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.
110. Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). 
111. Висновки суду апеляційної інстанції, з урахуванням встановлених у цій справі обставин та наданої правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі. 
112. Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
113. З урахуванням доводів касаційної скарги, що стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення суду апеляційної інстанції.
114. Справа в частині вирішення позовних вимог про розірвання шлюбу в апеляційному та касаційному порядках не переглядалася.
115. Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, судові витрати, понесені заявником у зв`язку з поданням касаційної скарги, покладаються на заявника.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Постанову Чернівецького апеляційного суду від 27 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара