ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" травня 2026 р. справа № 300/6176/25
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
судді Панікара І.В.,
при секретарі Подольській Т.М.,
за участю:
представника Вознесінської окружної прокуратури: Чернописької Г.О.,
представника відповідача: Бабули Д.Я.,
розглянувши у порядку загального позовного провадження у судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом Вознесінської окружної прокуратури, яка діє в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача – Державне підприємство «Ліси України», на стороні відповідача Комунальне підприємство «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7» про скасування державної реєстрації земельної ділянки, -

ВСТАНОВИВ:
Вознесінська окружна прокуратура, яка діє в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації, звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:01:009:0092 у Державному земельному кадастрі.
Позовні вимоги мотивовані тим, що державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:01:009:0092 відповідачем проведена з порушенням вимог земельного та лісового законодавства, оскільки спірна земельна ділянка фактично відноситься до земель лісогосподарського призначення та частково накладається на землі державного лісового фонду Олександрівського лісництва ДП «Запорізьке лісомисливське господарство». Позивач зазначає, що відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2008 року, інформації ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція», а також даних державної статистичної звітності за формою 6-зем, земельна ділянка належить до земель лісового фонду, при цьому, площа її перетину із землями лісогосподарського призначення становить 4,6040 га із загальної площі 4,6165 га. Крім того, під час огляду земельної ділянки у межах кримінального провадження встановлено, що вона фактично вкрита лісовими культурами, зокрема, сосною кримською, тополею та вербою, а також містить болотисту місцевість. На думку позивача, землі лісогосподарського призначення є об`єктами з особливим правовим режимом, перебувають під посиленою охороною держави та належать до обмежено оборотоздатних об`єктів цивільних прав. Вказані землі можуть використовуватись виключно відповідно до їх цільового призначення, а зміна такого призначення або вилучення земель державного лісового фонду допускається лише у спеціальному порядку, зокрема за рішенням уповноважених органів та за погодженням Кабінету Міністрів України. Позивач вказує, що жодних рішень щодо вилучення спірної земельної ділянки із земель лісогосподарського призначення, зміни її цільового призначення чи припинення права постійного користування державного лісогосподарського підприємства уповноваженими органами не приймалось, також відсутня письмова згода землекористувача на вилучення земельної ділянки. Окрім цього, позивач зазначає, що державна реєстрація земельної ділянки проведена з порушенням вимог Закону України «Про Державний земельний кадастр», оскільки державний кадастровий реєстратор не перевірив відповідність поданих документів вимогам законодавства та не врахував факт накладення спірної земельної ділянки на землі державного лісового фонду, що мало б бути самостійною підставою для відмови у державній реєстрації. Також позивач наголошує, що спірна земельна ділянка частково розташована в межах прибережної захисної смуги річки Дніпро, що підтверджується інформацією Департаменту архітектури та містобудування Запорізької міської ради та даними Державного земельного кадастру. На переконання позивача, реєстрація спірної земельної ділянки як земель рекреаційного призначення створює реальну загрозу забудови території та подальшого знищення лісової екосистеми, унеможливлює використання земель відповідно до їх природоохоронного та лісогосподарського призначення, а також порушує інтереси держави у сфері охорони земель та лісових ресурсів. У зв`язку із наведеним позивач вважає, що належним та ефективним способом захисту порушених інтересів держави є скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:01:009:0092 у Державному земельному кадастрі.
По справі здійснювався ряд наступних процесуальних дій.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08.09.2025 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (т.1 а.с.236).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.10.2025  залучено до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Комунальне підприємство «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7» (т.2 а.с.30).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13.11.2025 залучено до участі в адміністративній справі № 300/6176/25 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача – Державне підприємство «Ліси України» (т.2 а.с.230-231).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13.11.2025 закрито підготовче провадження в адміністративній справі № 300/6176/25 та призначено судове засідання для розгляду справи по суті (т.2 а.с.232).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.01.2026 повторно витребувати у Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області належним чином засвідчених письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду) на підставі яких здійснювалася державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:01:009:0092 у Державному земельному кадастрі (т.3 а.с.59-60).
Відповідач скористався правом подання відзиву на позовну заяву, який надійшов через підсистему «Електронний суд» 23.09.2025, згідно змісту якого, представник відповідача щодо можливості задоволення заявлених позовних вимог заперечив. Вказав, що державна реєстрація спірної земельної ділянки здійснена державним кадастровим реєстратором відповідно до вимог Закону України «Про Державний земельний кадастр» та Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1051, а підстави для відмови у проведенні державної реєстрації земельної ділянки були відсутні. Відповідач зазначає, що державний кадастровий реєстратор розглядав заяву про державну реєстрацію земельної ділянки за принципом випадковості через програмне забезпечення Державного земельного кадастру та в межах наданих законом повноважень перевіряв лише ті обставини, які прямо передбачені статтею 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» та пунктом 111 Порядку № 1051. Відповідач вказує, що подана документація із землеустрою відповідала встановленим вимогам, була розроблена сертифікованим інженером-землевпорядником та засвідчена відповідними електронними підписами, внаслідок чого, у державного кадастрового реєстратора були відсутні правові підстави для прийняття рішення про відмову у державній реєстрації земельної ділянки. Окрім того, відповідач наголошує, що відповідальність за достовірність, якість та відповідність документації із землеустрою вимогам законодавства покладається саме на розробника такої документації, яким у даному випадку виступала Запорізька регіональна філія ДП «Центр державного земельного кадастру», а не на державного кадастрового реєстратора. Також відповідач звертає увагу, що державний кадастровий реєстратор є самостійним суб`єктом владних повноважень, який приймає рішення незалежно та самостійно, а втручання у його діяльність прямо заборонене законом (т.1 а.с.244-247).
26.09.2025 від представника Запорізької обласної державної адміністрації через підсистему «Електронний суд» на адресу суду надійшли додаткові письмові пояснення, відповідно до змісту якої вказав, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 2310100000:01:009:0092 фактично накладається на землі державного лісового фонду та частково розташована в межах прибережної захисної смуги річки Дніпро, у зв`язку з чим її державна реєстрація як земель рекреаційного призначення здійснена з порушенням вимог земельного та лісового законодавства. Адміністрація зазначає, що про порушення стало відомо після звернення Філії «Запорізьке лісове господарство» ДП «Ліси України» щодо незаконного використання земель державного лісового фонду. За результатами проведених перевірок та листування встановлено, що проєкти землеустрою щодо спірних земельних ділянок не надходили на затвердження до Запорізької міської ради, а у КП «ВРЕЖО № 7» та Головного управління Держгеокадастру відповідна документація була відсутня. Також адміністрація наголошує, що відповідно до матеріалів лісовпорядкування земельна ділянка площею 4,6165 га майже повністю перетинається із землями державного лісового фонду Олександрівського лісництва, а зміна цільового призначення земель лісогосподарського призначення можлива лише за рішенням уповноважених органів та за погодженням Кабінету Міністрів України. Окрім того, адміністрація звертає увагу, що земельна ділянка не має зареєстрованих речових прав, а сама державна реєстрація земельної ділянки у Державному земельному кадастрі не породжує виникнення речових прав на неї. Враховуючи викладене, Запорізька обласна державна адміністрація вважає, що державна реєстрація земельної ділянки проведена з порушенням вимог чинного законодавства та підлягає скасуванню у судовому порядку (т.2 а.с.7-9).
30.09.2025 від представника Вознесінської окружної прокуратури через підсистему «Електронний суд» на адресу суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до змісту якої вказав, що державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:01:009:0092 проведена з порушенням вимог Закону України «Про Державний земельний кадастр», Земельного кодексу України та лісового законодавства, оскільки подані для реєстрації документи не відповідали вимогам законодавства, а сама земельна ділянка фактично накладається на землі державного лісового фонду. Зазначено, що державний кадастровий реєстратор мав доступ до всіх відомостей Державного земельного кадастру та був зобов`язаний перевірити відповідність поданих документів вимогам закону, а також відсутність перетину земельної ділянки із іншими земельними ділянками чи землями спеціального правового режиму. Також вказано, що документація із землеустрою не містила належного погодження меж земельної ділянки із суміжними землекористувачами, а сама земельна ділянка частково розташована в межах прибережної захисної смуги річки Дніпро, що підтверджується інформацією Департаменту архітектури та містобудування Запорізької міської ради та даними Державного земельного кадастру (т.2 а.с.17-18).
Треті особи, які не заявляли самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача та на стороні відповідача: Державне підприємство «Ліси України», Комунальне підприємство «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7» правом подання письмових пояснень не скористалися.
В судовому засіданні представник Вознесінської окружної прокуратури заявлені позовні вимоги підтримав з підстав наведених у позовній заяві та додаткових поясненнях.
Представник відповідача щодо задоволення адміністративного позову заперечив з мотивів викладених у відзиві на позовну заяву. 
Суд, розглянувши справу за правилами загального позовного провадження, заслухавши в судовому засіданні пояснення позивачки та представника відповідача, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та відзив на позов, встановив наступне.
Рішенням Запорізької міської ради № 129/57 від 23.02.2022 надано дозвіл Комунальному підприємству «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7» на розробку проєкту землеустрою щодо відведення в постійне користування земельної ділянки в районі Прибережної автомагістралі, 18 орієнтовною площею 6,000 га для розташування багатофункціонального спортивно-розважального, торгівельного комплексу та споруди для тимчасового зберігання транспортних засобів (т.3 а.с.122).
У подальшому, на підставі заяви КП «ВРЕЖО № 7» від 21.06.2023 та проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, розробленої Запорізькою регіональною філією ДП «Центр державного земельного кадастру» (т.3 а.с.116-124), 22.06.2023 у Державному земельному кадастрі зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером 2310100000:01:009:0092 з категорією земель – землі рекреаційного призначення; за цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення (т.1 а.с.67-69).
Вважаючи, що державна реєстрація земельної ділянки із кадастровим номером 2310100000:01:009:0092 відбулась із порушенням чинного законодавства, прокурор в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
За приписами частини 3 статті 53 КАС України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Спеціальним законом, яким визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді, є Закон України "Про прокуратуру".
Згідно частини 3 статті 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття інтерес держави.
У Рішенні Конституційного Суду України від 08.04.1999 за № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття інтереси держави висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій.
Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99).
Ці міркування Конституційний Суд України зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак, висловлене Судом розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 23 Закону України "Про прокуратуру".
Відтак, суд вважає, що інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 19.09.2019 у справі № 815/724/15.
Отже, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 4 частини 2 статті 129 Конституції України).
Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.
Згідно частини 4 статті 53 КАС України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.
Системне тлумачення вказаних приписів дозволяє дійти висновку, що стаття 53 КАС України вимагає вказувати в адміністративному позові, скарзі чи іншому процесуальному документі докази на підтвердження підстав заявлених позовних вимог із зазначенням, у чому саме полягає порушення інтересів держави, та обставини, що зумовили необхідність їх захисту прокурором.
При цьому, у даній справі подання прокурором адміністративного позову мало на меті захист інтересів держави.
Стосовно наявності підстав, визначених частиною 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", для представництва інтересів держави у суді у справі, що розглядається, суд зазначає наступне.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.02.2019 р. у справі № 826/13768/16, погоджуючись з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, зазначила, що за змістом частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.
Перший виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.
Нездійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, зокрема, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Верховний Суд звернув увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Суд також враховує, що у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
У справі, що розглядається, позовну заяву прокурора обґрунтовано бездіяльністю компетентного органу, зокрема, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Отже, суд дійшов висновку, що у даному випадку прокурором належним чином обґрунтовано наявність підстав для представництва інтересів держави в суді, оскільки уповноважений орган, будучи обізнаним про порушення інтересів держави, упродовж розумного строку не звернувся до суду із відповідним позовом, що свідчить про неналежне здійснення захисту інтересів держави.
Надаючи правову оцінку державній реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:01:009:0092 у Державному земельному кадастрі, суд вказує на таке.
Згідно із частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до положень абзацу 3 частини 10 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі, якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника.
Вказані положення передбачені також у Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051 (далі – Порядок), згідно з підпунктом 2 пункту 114 якого державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі, коли протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстроване з вини заявника, - на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до зазначеного Реєстру.
При цьому, за абзацами 5-6 пункту 114 Порядку у разі скасування державної реєстрації з підстав, зазначених у підпунктах 2, 3 цього пункту, Державний кадастровий реєстратор у десятиденний строк повідомляє про це за формою згідно з додатком 23 особу, за заявою якої здійснено державну реєстрацію земельних ділянок, а в разі наявності зареєстрованих речових прав на неї - суб`єктів таких прав.
Відомості про земельну ділянку у разі скасування її державної реєстрації:
- набувають статусу архівних за рішенням Державного кадастрового реєстратора;
- відображаються на кадастровій карті в архівному шарі даних геоінформаційної системи;
- зберігаються в Державному земельному кадастрі постійно разом з відомостями про відповідного Державного кадастрового реєстратора, дату та час набуття статусу архівних такими відомостями.
Згідно із пунктом 1 Положення про Державну службу з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15 (далі – Положення № 15), Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.
Основними завданнями Держгеокадастру, зокрема, є реалізація державної політики у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів (пункт 3 Положення №15).
Статтею 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлено, що Державний земельний кадастр єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, про меліоративні мережі та складові частини меліоративних мереж.
Державна реєстрація земельної ділянки внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.
Повноваження Державного кадастрового реєстратора визначено статтею 9 Закону України «Про Державний земельний кадастр». Зокрема, частиною першою вказаної статті передбачено, що внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про Державний земельний кадастр» внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Приписами ж пункту 5 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 (далі – Порядок № 1051) встановлено, що до складу Держгеокадастру та його територіальних органів входять державні кадастрові реєстратори, які здійснюють внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей в межах повноважень, визначених Законом України «Про Державний земельний кадастр» та цим Порядком.
Підпунктом 3 пункту 6 Порядку № 1051 визначено, що до повноважень державних кадастрових реєстраторів Держгеокадастру та державних кадастрових реєстраторів його територіальних органів (у тому числі таких, що провадять свою діяльність на районному (міському) рівні, в мм. Києві та Севастополі) належить здійснення державної реєстрації земельних ділянок, обмежень у їх використанні, скасування такої реєстрації.
Положеннями підпункту 2 пункту 114 № 1051 встановлено, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі, коли протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстроване з вини заявника, - на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до зазначеного Реєстру.
При цьому, підстави для скасування Державним кадастровим реєстратором державної реєстрації земельної ділянки встановлені, зокрема, у частині 10 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», відповідно до положень якої державна реєстрація земельної ділянки скасовується у разі:
поділу чи об`єднання земельних ділянок;
якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника;
ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.
Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності).
Аналогічні положення містяться також у Земельному кодексі України, відповідно до частини 13 статті 79-1 якого земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується, зокрема, якщо речове право на земельну ділянку, зареєстровану в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», не було зареєстровано протягом року з вини заявника.
Питання наявності вини заявника як кваліфікаційної ознака для вчинення такої реєстраційної дії неодноразово було предметом розгляду Верховного Суду.
Зокрема, у Постанові від 24.04.2019 у справі № 826/4542/18 (провадження №К/9901/5517/19) Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції, що вина заявника як кваліфікаційна ознака для вчинення такої реєстраційної дії може бути як у формі дії, так і бездіяльності, тобто може передбачати активну чи пасивну поведінку особи.
Верховний Суд зазначає, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що у зв`язку з відсутністю державної реєстрації речового права на земельну ділянку протягом одного року з дня реєстрації земельної ділянки, відповідач мав достатні правові підстави для скасування державної реєстрації відповідної земельної ділянки.
Дана позиція Верховного Суду є сталою та знаходить своє відображення також у постановах від 01.06.2022 у справі № 640/25083/19, від 06.10.2022 у справі № 260/2081/21, від 21.08.2023 у справі № 818/555/18 тощо.
Таким чином, законодавством прямо передбачено можливість скасування державної реєстрації земельної ділянки у випадку, якщо протягом одного року з моменту такої реєстрації речове право на земельну ділянку не було зареєстровано з вини заявника.
При цьому, наявність вини заявника може полягати як у вчиненні активних дій, так і у пасивній поведінці, яка призвела до невчинення державної реєстрації речових прав у встановлений законом строк.
Повертаючись до обставин справи, суд вказує, що рішенням Запорізької міської ради № 129/57 від 23.02.2022 надано дозвіл Комунальному підприємству «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7» на розробку проєкту землеустрою щодо відведення в постійне користування земельної ділянки в районі Прибережної автомагістралі, 18 орієнтовною площею 6,000 га для розташування багатофункціонального спортивно-розважального, торгівельного комплексу та споруди для тимчасового зберігання транспортних засобів (т.3 а.с.122).
У подальшому, на підставі заяви КП «ВРЕЖО № 7» від 21.06.2023 та проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, розробленої Запорізькою регіональною філією ДП «Центр державного земельного кадастру» (т.3 а.с.116-124), 22.06.2023 у Державному земельному кадастрі зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером 2310100000:01:009:0092 з категорією земель – землі рекреаційного призначення; за цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення (т.1 а.с.67-69).
Вказану реєстрацію проведено відділом № 3 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області.
Згідно листа від 24.10.2024 № 720 ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» земельна ділянка з кадастровим номером 2310100000:01:009:0092 відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2008 року, має частковий перетин з межами державною лісового фонду кв. 8 Олександрівського лісництва ДП «Запорізьке лісомисливське господарство», площа перетину меж земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:01:009:0092 з межами земель лісогосподарського призначення, кв. 8 Олександрівського лісництва ДП «Запорізьке лісомисливське господарство» становить 4,6040 із загальної площі ділянки 4,6165 га. (т.1 а.с.51-52).
Українське державне проектне лісовпорядне виробниче об`єднання (ВО «Укрдержліспроект»), до складу якого входять 5 лісовпорядних експедицій, у тому числі ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція», є єдиною державною лісовпорядною організацією, яка відповідно до витягу зі статуту, що міститься на її офіційному сайті за посиланням https://www.lisproekt.gov.ua/diyalnist, забезпечує при лісовпорядкуванні лісового фонду виконання виробничими підрозділами лісовпорядних та інших робіт, зокрема визначення меж та внутрішньогосподарської організації території лісового фонду, що перебуває у користуванні постійних лісокористувачів, проведення топографо-геодезичних робіт, спеціального картографування лісів.
Крім того, в межах кримінального провадження № 42024082010000020 від 05.02.2024 за частиною 1 статті 367 КК України, 03.10.2024 слідчим СВ відділу поліції № 2 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області із залученням інспекторів з охорони навколишнього природного середовища Державної екологічної інспекції Південного округу (Запорізька та Херсонська області), інженера-землевпорядника (ФОП ОСОБА_1 ), інженера філії «Запорізьке лісомисливське господарство» ДСГП «Ліси України» проведено огляд земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:01:009:0092.
Межі земельної ділянки на місцевості під час проведення огляду визначені спеціалістом – інженером-землевпорядником Боклагом В.В. В ході огляду встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 2310100000:01:009:0092 розташована у місті Запоріжжі між торгівельним центром «Епіцентр» та річкою Дніпро, має площу 4,6165 га. Земельна ділянка не огороджена по периметру. Одна з крайніх точок земельної ділянки – залізний стовп - опора вуличного освітлення, яка знаходиться поряд з парканом позаду торгівельного центру «Епіцентр». Інша крайня точка земельної ділянки знаходиться між парканом ТРЦ «City Mall» та гаражним кооперативом. Також в ході огляду встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 2310100000:01:009:0092 вкрита лісовими культурами переважно сосна кримська, а також тополя чорна, верба. Також на вказаній земельній ділянці є болото площею приблизно 1 га.
Відповідно до інформації ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області від 26.02.2024 №10-8-0.37.1-760/2-24 земельна ділянка з кадастровим номером 2310100000:01:009:0092 за відомостями з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями (форма 6-зем) по м. Запоріжжя станом на 31.12.2015 відноситься до графи 22 - лісові землі.
Як зазначено у додаткових поясненнях позивача, проєкти землеустрою щодо вказаних земельних ділянок до Запорізької міської ради на затвердження не надходили. Крім того, у КП «ВРЕЖО № 7» та Головного управління Держгеокадстру у Запорізькій області відсутні такі проєкти землеустрою. Земельна ділянка з кадастровими номерами 2310100000:01:009:0092 зареєстрована в Державному земельному кадастрі за цільовим призначенням як землі рекреаційного призначення з порушенням діючого земельного законодавства щодо вилучення та зміни цільового призначення земель лісогосподарського призначення. Будь-яких рішень ані Запорізькою обласною державною адміністрацією, ані Кабінетом Міністрів України не було прийнято щодо спірної земельної ділянки.
Водночас, суд зазначає, що з моменту державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі (13.06.2023) по даний час речове право на спірну земельну ділянку так і не зареєстровано.
Отже, сам по собі факт відсутності державної реєстрації речового права на земельну ділянку протягом визначеного законом строку вже є самостійною підставою для скасування державної реєстрації земельної ділянки.
Окрім того, аналізуючи вказані обставини, суд також вказує, що частиною першою статті 178 Цивільного кодексу України передбачено, що об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті.
Відповідно до частини другої вказаної статті види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту), мають бути прямо встановлені у законі. Види об`єктів цивільних прав, які можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), встановлюються законом.
Отже, визнання об`єктів, що не можуть перебувати у користуванні, вилучені з цивільного обороту, обмежені в обороті, є умовою дотримання конституційного режиму права користування на зазначені об`єкти.
Правовий титул (правова підстава) виникнення речових прав володіння, користування, розпорядження такими об`єктами визначається законодавчими актами, зокрема Конституцією України, Земельним кодексом України, іншими законами. Саме законодавчими актами забороняється перебування певних об`єктів власності Українського народу, державної та комунальної власності у приватній власності чи користуванні. У свою чергу неможливість існування у таких об`єктів приватного власника чи користувача унеможливлює виникнення у нього таких прав.
Суд зазначає, що спірні правовідносини безпосередньо пов`язані із визначенням правового режиму земель лісогосподарського призначення, оскільки матеріалами справи підтверджується накладення спірної земельної ділянки на землі державного лісового фонду.
У зв`язку з цим при вирішенні даного спору підлягають застосуванню не лише положення земельного законодавства, а й спеціальні норми Лісового кодексу України, які встановлюють особливий режим використання, охорони та вилучення земель лісогосподарського призначення.
Так, відповідно до вимог статей 1, 7, 8 Лісового кодексу України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.
Ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.
У державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності.
Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.
Відповідно до частини 1 статті 9 Лісового кодексу України, у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності.
За статтями 45, 47, 48, 54 Лісового кодексу України, облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування.
Лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України.
Лісовпорядкування є обов`язковим на всій території України та ведеться державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань лісового господарства.
Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо, регламентується галузевими нормативними документами.
Відповідно до частини 5 Розділу VІІІ Прикінцевих положень Лісового кодексу України до здійснення державної реєстрації, але не пізніше 1 січня 2027 року, державними та комунальними лісогосподарськими підприємствами, іншими державними і комунальними підприємствами та установами права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані їм у постійне користування до набрання чинності Земельним кодексом України, таке право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.
Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом п.1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт (затверджено Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року), планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування.
Отже, системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України.
Згідно зі статтею 3 Земельного кодексу України земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів регулюються приписами Земельного кодексами України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.
За основним цільовим призначенням Земельний кодекс України передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення (пункт «е» частини 1 статті 19 цього Кодексу).
Статтею 5 Лісового кодексу України передбачено, що до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства.
Також відповідно до вимог статті 55 Земельного кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.
Згідно із частиною 1 статті 57 Земельного кодексу України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.
Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини 1 статті 164 Земельного кодексу України).
За приписами статті 31 Лісового кодексу України саме до повноважень обласних державних адміністрацій належить передача у власність, надання у постійне користування для лісогосподарських потреб земельних лісових ділянок, що перебувають у державній власності.
Також відповідно до вимог частини 5 статті 122 Земельного кодексу України (з урахуванням змін, внесених Законом України від 28.04.2021 № 1423-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», що набрав законної сили 27.05.2021) розпорядником земель лісогосподарського призначення державної форми власності є обласні державні адміністрації. 
Згідно з вимогами статті 149 Земельного кодексу України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, що здійснюють розпорядження земельними ділянками відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу.
Вилучення земельних ділянок здійснюється за письмовою згодою землекористувачів, а в разі незгоди землекористувачів - у судовому порядку.
Справжність підпису на документі, що підтверджує згоду землекористувача на вилучення земельної ділянки, засвідчується нотаріально.
Крім того, за положеннями частини 7 статті 20 Земельного кодексу України зміна цільового призначення земельних ділянок погоджується у разі зміни цільового призначення земельних ділянок державної та комунальної власності природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, внаслідок якої земельні ділянки виводяться із складу таких категорій з Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, розпорядження землями державної власності лісогосподарського призначення належить до повноважень Запорізької обласної державної адміністрації, а зміна цільового призначення земельних ділянок наведеної категорії допускається виключно за погодженням з Кабінетом Міністрів України.
Отже, системний аналіз наведених норм свідчить про те, що землі лісогосподарського призначення перебувають під особливим захистом держави, мають спеціальний правовий режим використання та належать до земель обмеженої оборотоздатності.
Вилучення таких земель, зміна їх цільового призначення чи передача для інших потреб допускаються виключно у порядку та за процедурою, прямо визначеними Земельним та Лісовим кодексами України, з обов`язковим прийняттям відповідних рішень уповноваженими органами державної влади.
Водночас, у спірних правовідносинах судом встановлено відсутність будь-яких рішень щодо вилучення земель державного лісового фонду, припинення права постійного користування або зміни їх цільового призначення у встановленому законом порядку.
Також за приписами статті 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.
Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.
До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Відповідно до статті 56 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств.
Інших випадків, які б передбачали надання у приватну власність земель лісогосподарського призначення, законодавство не містить.
Отже, неправомірна зміна цільового призначення земель лісогосподарського призначення фактично змінює їх правовий режим та створює передумови для використання таких земель всупереч законодавчо встановленим обмеженням.
В ході судового розгляду досліджено матеріали справи та встановлено, що у спірних правовідносинах, земельна ділянка з кадастровим номером 2310100000:01:009:0092 загальною площею 4,6165 га накладається на землі державного лісового фонду, а отже не може бути віднесена до земель з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення та існувати у встановлених межах.
Встановлення цим землям статусу земель рекреаційного призначення фактично позбавляє державу можливості реалізувати правомочність користування цими землями відповідно до їх унікальних якостей та характеристик.
Оскільки допустимі види використання земельної ділянки і її правовий режим тісно пов`язані із цільовим призначенням, навіть формального зазначення у документації із землеустрою, Державному земельному кадастрі про те, що земельна ділянка з кадастровим номером 2310100000:01:009:0092 має рекреаційне призначення, достатньо для подальшого знищення природних якостей лісових культур та інших об`єктів лісової екосистеми, розташованих на вказаних землях.
Водночас, особливий режим земель лісогосподарського призначення характеризується тим, що усі заходи з їх охорони спрямовані на попередження та недопущення вилучення цих земель для інших потреб.
До того ж, як у статті 373 Цивільного кодексу України, якою встановлено права власника земельної ділянки, так і у статті 415 Цивільного кодексу України, якою визначені права землекористувача, вказано на можливість використання земельної ділянки виключно за цільовим призначенням.
Тобто реєстрація у державних реєстрах спірної земельної ділянки як такої, що належить до категорії земель рекреаційного призначення, засвідчує перед державою її відповідний правовий режим, наділяє землекористувача можливістю здійснювати діяльність, пов`язану із забудовою та експлуатацією об`єктів рекреаційного призначення, та фактично унеможливлює використання цієї земельної ділянки як земель лісогосподарського призначення, оскільки будь-які обмеження та вимоги, спрямовані на охорону лісового фонду, нівелюватимуться зареєстрованим у Державному земельному кадастрі цільовим призначенням земельної ділянки як такої, що призначена для рекреаційних потреб.
Наведені обставини свідчать, що збереження земельної ділянки із вказаним кадастровим номером із категорією рекреаційного призначення створює реальну загрозу порушення природного стану лісової екосистеми та використання земель не за їх цільовим призначенням.
Правові режими земельних ділянок рекреаційного та лісогосподарського призначення, є повністю відмінними, внаслідок чого, реєстрація спірних земельних ділянок у Державному земельному кадастрі як земель рекреаційного призначення для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення перешкоджає дотриманню такого режиму земельних ділянок, який відповідає їх якісним характеристикам.
Виходячи із приписів статті 79-1 Земельного кодексу України та положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» у межах земельної ділянки із кадастровим номером 2310100000:01:009:0092 не можуть існувати різні об`єкти речових прав, тобто різні земельні ділянки за категорією, цільовим використанням, межами та площею.
Крім того, суд враховує, що згідно статті 194 Земельного кодексу України призначенням державного земельного кадастру є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою.
Кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає, зокрема, геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами (стаття 198 ЗК України).
Натомість, опрацюванням матеріалів проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:01:009:0092 в постійне користування, не містить даних погодження меж з суміжними власниками.
Відповідно до інформації Департаменту архітектури та містобудування Запорізької міської ради від 20.03.2025 № 04.01-08/0984 земельна ділянка з кадастровим номером 2310100000:01:009:0092 частково перебуває в межах прибережної захисної смуги р. Дніпро та частково у прибережній захисній смузі малих рік, що також підтверджується витягами з генерального плану м. Запоріжжя, затвердженого рішенням міської ради від 15.09.2004 № 4 (зі змінами, внесеними рішенням міської ради від 27.09.2017 № 31).
Також, за інформацією ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області від 18.02.2025 №10-8-0.22-607/2-25 земельна ділянка з кадастровим номером 2310100000:01:009:0092 частково розташована в межах інформаційного шару програмного забезпечення ведення Державного земельного кадастру «Умовна прибережна захисна смуга».
З метою усунення порушень природоохоронного законодавства, які призвели до зміни цільового призначення спірної земельної ділянки, користувачем земельної ділянки державного лісового фонду Філією «Східний лісовий офіс» ДП «Ліси України» направлено лист до ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області щодо скасування державної реєстрації у Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:01:009:0092.
Разом з тим, згідно відповіді ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області від 20.05.2025 № 8-8-0.371-1935/2-25 підстав для перенесення земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:01:009:0092 до архівного шару відомостей державного земельного кадастру не має відповідно до пункту 10 статті 24 Закону України «Про державний земельний кадастр».
Наведені обставини у своїй сукупності свідчать про те, що формування та державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:01:009:0092 здійснені без належного дотримання вимог земельного та природоохоронного законодавства, зокрема, матеріали проєкту землеустрою не містять відомостей про погодження меж земельної ділянки із суміжними землекористувачами, а сама земельна ділянка частково накладається на землі державного лісового фонду та прибережної захисної смуги.
При цьому, уповноваженими органами державної влади не приймалися рішення щодо вилучення земель лісогосподарського призначення, припинення права постійного користування чи зміни цільового призначення таких земель у порядку, встановленому Земельним та Лісовим кодексами України.
Суд також враховує, що, незважаючи на звернення постійного лісокористувача щодо усунення виявлених порушень та скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки, Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області відповідні порушення усунуті не були, що і стало підставою для звернення прокурора до суду в інтересах держави.
Таким чином, враховуючи встановлене накладення спірної земельної ділянки на землі державного лісового фонду, відсутність рішень уповноважених органів щодо вилучення таких земель та зміни їх цільового призначення, а також відсутність державної реєстрації речового права на земельну ділянку у визначений законом строк, суд дійшов висновку, що державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:01:009:0092 проведена з порушенням вимог Земельного кодексу України, Лісового кодексу України та Закону України «Про Державний земельний кадастр», внаслідок чого, підлягає скасуванню як така, що є протиправною та підлягає скасуванню.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім того, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Водночас, всупереч наведеним вимогам, відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності своїх дій.
З урахуванням викладеного, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, а позов таким, що підлягає до задоволення.
Згідно частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
За правилами частини 2 статті 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
У даній справі прокурор є суб`єктом владних повноважень та виконує функції з представництва інтересів держави у суді відповідно до частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та частини 3 статті 53 КАС України, внаслідок чого, враховуючи, що витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертиз не понесено, суд дійшов висновку, що відсутні витрати, які б підлягали стягненню з відповідача в порядку розподілу судових витрат.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ВИРІШИВ:
Позов Вознесінської окружної прокуратури, яка діє в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації – задовольнити.
Скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:01:009:0092 у Державному земельному кадастрі. 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 

Учасники справи:
Позивач:
Вознесінська окружна прокуратура, яка діє в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації (код ЄДРПОУ 0290997323, вул. Якова Новицького, 5, м. Запоріжжя, 69035).

Відповідач:
Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ 39767437, вул. Сахарова Академіка, 34, м. Івано-Франківськ, 76014).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:
Державне підприємство «Ліси України» (код ЄДРПОУ 44768034, вул. Руставелі Шота, 9А, м. Київ, 01601).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:
Комунальне підприємство «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7» (ЄДРПОУ 05478717, пр. Металургів, 11, м. Запоріжжя, 69032).

Суддя    /підпис/  Панікар І.В. 

Рішення складене в повному обсязі 08 червня 2026 року, у зв`язку з перебуванням судді Панікара І.В. у відпустці в період з 21.05.2026 по 05.06.2026.