Справа № 161/11440/25 	Головуючий у 1 інстанції: Рудська С. М. 	
Провадження № 22-ц/802/644/26  	  Доповідач: Шевчук Л. Я.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Шевчук Л. Я.,
суддів Данилюк В. А., Киці С. І.,
секретар с/з Черняк О. В.,
з участю:
представника позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на 1/2 частку квартири, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 березня 2026 року,
В С Т А Н О В И В:

У червні 2025 року ОСОБА_3 звернувся в суд із зазначеним позовом, який обґрунтований тим, що з листопада 2016 року по 20 червня 2023 року він та відповідачка ОСОБА_4 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Спочатку вони проживали у належній йому квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Також вони вели спільний побут, мали спільний бюджет, разом святкували державні та релігійні свята, спільно їздили на відпочинок, вирішували всі побутові питання. Він познайомився з батьками відповідачки, вони вважали його своїм зятем. Після декількох років спільного життя вони з відповідачкою прийняли рішення придбати у власність квартиру більшою площею. З цією метою 01 квітня 2019 року між відповідачкою та Товариством з обмеженою відповідальністю (далі – ТзОВ) «Житлобуд-2» був укладений договір № 2/56 про інвестування у будівництво трикімнатної квартири в багатоквартирному будинку АДРЕСА_2 . Вартість новоствореного майна за вказаним договором складала 929 200 грн. На виконання умов договору вони з відповідачкою здійснили оплату 54 % вартості житла, що складало 506 000 грн. Решту суми у розмірі 433 200 грн мали сплатити на користь забудовника частинами поквартально до введення будинку у експлуатацію. Оскільки їх спільних з відповідачкою грошових коштів не вистачало для сплати поквартальних платежів, він взяв у позику у свого брата ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США і зобов`язався повернути їх в строк до 07 червня 2022 року. До введення будинку у експлуатацію вони з відповідачкою сплатили повну вартість квартири. 03 червня 2020 року за ОСОБА_4 було зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_3 . Після набуття права власності на квартиру вони провели у квартирі будівельні роботи. Питанням проведення будівельних робіт займався виключно він, а саме він обирав та купував будівельні матеріали, домовлявся з майстрами-будівельниками, приймав виконані роботи, здійснював розрахунки за виконані роботи. Оскільки він мав меблевий цех, то більшість меблів у квартирі виготовлялася ним. 23 жовтня 2020 року його зареєстрували у спірній квартирі. 05 березня 2022 року у зв`язку з повномасштабним вторгненням рф в Україну він, відповідачка та її неповнолітні діти разом виїхали з України – спочатку до Республіки Польща, а потім в Канаду у м. Торонто, де також проживали однією сім`єю. Через рік спільного проживання стосунки між ними погіршилися і з 20 червня 2023 року вони почали проживати окремо. Після припинення фактичних шлюбних відносин між ними залишилося невирішеним питання щодо поділу спільного майна, яким є квартира АДРЕСА_3 .
Покликаючись на зазначені обставини, позивач просив суд встановити факт, що він та відповідачка ОСОБА_4 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу в період з листопада 2016 року по 20 червня 2023 року, визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 , як на частку в майні, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, стягнути з відповідачки на його користь судові витрати у справі.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 березня 2026 року у цій справі у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.
Не погоджуючись із ухваленим судовим рішенням, позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки ОСОБА_4 – адвокат Носков О. М. просив апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
У судовому засіданні представник позивача – адвокат Поліщук В. А. апеляційну скаргу підтримав, просив апеляційну скаргу задовольнити, представник відповідачки – адвокат Носков О. М. апеляційну скаргу заперечив, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Позивач ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_4 у судове засідання не з?явилися, хоча у встановленому законом порядку були повідомлені про час та місце розгляду справи, а тому апеляційний суд розглянув справу у їх відсутності.
Заслухавши пояснення представника позивача – адвоката Поліщука В. А. та представника відповідачки – адвоката Носкова О. М., дослідивши матеріали справи та вивчивши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні позиву, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 у визначений ним період часу, а також не надано доказів того, що спірна квартира придбана за спільні кошти.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частиною 1 статті 10, частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 13 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За матеріалами справи судом встановлено, що 01 квітня 2019 року між ТзОВ «Житлобуд-2» та відповідачкою ОСОБА_4 був укладений договір № 2/56, за умовами якого сторони домовилися про здійснення діяльності з будівництва житла - квартири АДРЕСА_5 із наступною його передачею у власність ОСОБА_4 . Вартість одного метра квадратного житла на момент укладення договору складала 11500 грн, відповідно вартість новостворюваного майна – житла (квартири) складає 929 200 грн (пункт 2.4 договору). ОСОБА_4 зобов`язалась здійснити оплату ТзОВ «Житлобуд-2» у розмірі 54 % вартості (квартири), що в грошовому еквіваленті складає 506 000 грн, до 03 квітня 2019 року, решта 423 200 грн – частинами поквартально до введення будинку в експлуатацію (пункт 2.6 договору) (а. с. 13-15).
Відповідно до умов додаткової угоди № 1 до договору № 2/56 від 01 квітня 2019 року від 19 липня 2019 року загальна площа квартири АДРЕСА_3 становить 89,7 кв. м, тобто фактична загальна площа на 8,9 кв. м більша від передбаченої договором. Крім того сторони домовились про те, що загальна вартість квартири, що передається ОСОБА_4 складає 1 031 550 грн (а. с. 20).
03 червня 2020 року право власності на квартиру АДРЕСА_3 було зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_4 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03 червня 2020 року індексний номер витягу 211293035 (а. с. 24).
Позивач ОСОБА_3 був зареєстрований у спірній квартирі 23 жовтня 2020 року, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 26 травня 2025 року № 2025/006886825 (а. с. 25-27).
Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Частинами 1, 2 статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Згідно з частиною 1 статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.  На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
У своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Подібні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі 523/14489/15-ц.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).  Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
Згідно із частиною 4 статті 368 ЦК України майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц , від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 та інших.
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17).
Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може однозначно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).
У своїй позовній заяві ОСОБА_3 зазначив, що в період з листопада 2016 року по 20 червня 2023 року він та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу і за час спільного проживання за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_6 .
При цьому позивач на підтвердження своїх доводів надав суду договір № 2/56 від 01 квітня 2019 року, предметом якого є здійснення діяльності по будівництву житла та передачі його у власність; додаткову угоду № 1 до договору № 2/56 від 01 квітня 2019 року від 19 липня 2019 року, який був укладений між ТзОВ «Житлобуд-2» та відповідачкою ОСОБА_4 ; довідку ТзОВ «Житлобуд-2» № 183/1 від 28 травня 2020 року про те, що ОСОБА_4 за договором № 2/56 від 01 квітня 2019 року і додаткової угоди № 1 від 19 липня 2019 року сплатила повну вартість квартири АДРЕСА_7 ; акт прийому-передачі квартири від 28 травня 2020 року в якому зазначено, що ТзОВ «Житлобуд-2» передав, а ОСОБА_4 прийняла на підставі договору № 2/56 від 01 квітня 2019 року та додаткової угоди № 1 від 19 липня 2019 року квартиру АДРЕСА_3 (а. с. 13-15, 20, 22, 23).
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03 червня 2020 року за відповідачкою у цій справі ОСОБА_4 зареєстроване право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме на квартиру загальною площею 89,7 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_8 (а. с. 24).
Окрім того, позивачем надано суду спільні фотографії з відповідачкою ОСОБА_4 (а. с. 61).
Також судом першої інстанції під час розгляду справи були допитані свідки та судом надано їх показанням відповідну правову оцінку у сукупності з іншими доказами.
У постанові Верховного Суду у справі за № 531/295/19 від 08 грудня 2021 року зроблено висновок про те, що показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що спільні фотографії сторін, на яких зафіксовано їх спільну присутність за певних подій, не можуть бути підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а сам по собі факт перебування позивача з відповідачкою у близьких стосунках як чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.
До своєї позовної заяви ОСОБА_3 додав копію розписки від 19 червня 2019 року, з якої убачається, що позичив у свого брата ОСОБА_5 10 000 доларів США зі строком повернення до 07 червня 2022 року (а. с. 16).
Місцевим судом правильно зазначено, що вказана розписка не є доказом того, що грошові кошти, позичені позивачем, були витрачені ним саме на придбання спірної квартири або проведення ремонту у ній. При цьому позивачем не надано суду фіскальних чеків, договорів купівлі-продажу та інших письмових доказів, які свідчили б про те, що позивач займався питанням проведення будівельних робіт.
Окрім того, реєстрація позивача у спірній квартирі з 23 жовтня 2020 року жодним чином не підтверджує факт проживання ОСОБА_3 з відповідачкою однією сім`єю у період з вересня 2016 року та на момент набуття нею права власності на спірний об`єкт нерухомого майна.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина 1 статті 89 ЦПК України).
Відповідно до зазначених вимог закону позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу разом з ОСОБА_4 у визначений ним період часу, наявності спільного бюджету, ведення спільного господарства та побуту.
З врахуванням того, що показання свідків і надані спільні фотографії не можуть беззаперечно підтвердити існування усталених сімейних відносин між позивачем і відповідачкою, притаманних подружжю, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на 1/2 частку квартири.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не впливають на правильність рішення суду першої інстанції.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування чи зміни колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 березня 2026 року у цій справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий 

Судді