Справа № 761/8571/25
Провадження № 2/761/1777/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді - Савчук Ю.Н.,
секретаря судового засідання - Фортуни М.А.,
за участю:
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача - ОСОБА_2 ,
представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,
представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві у порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним, переведення прав та обов`язків покупця, скасування рішення про державну реєстрацію права власності-
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_7 про визнання договору дарування удаваним.
Заява обґрунтована тим, що 26.01.2025 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 було укладено Договір дарування частки квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироненко М.О., зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 64 та переведення прав покупця за Договором купівлі-продажу.
Позивач зазначає, що є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 відповідно до Договору дарування частки квартири від 11.08.2023 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Кароєвою-Яремчук Т.М., зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 15-256; 1/3 частини квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.08.2023 року, виданого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Кароєвою-Яремчук Т.М., зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 15-255, спадкова справа 3 37/2002; 1/4 частини квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18.05.2000 року № 24719 , дублікат правовстановлюючого документу серії СТЕ№ 075681 видано на підставі розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду Управління житлового господарства Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації №4192 від 20.07.2023 року.
У лютому 2025 року позивач отримав заяву ОСОБА_7 від 05.02.2025 року, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироненко М.О., якою його було проінформовано про те, що ОСОБА_7 як співвласник квартири АДРЕСА_2 , має намір відчужити належну йому частку у спільній частковій власності у розмірі 4/12 за ціною 1500 000 грн. та те, що у разі, якщо упродовж одного місяця з дня отримання цього повідомлення позивач не реалізує своє переважне право на придбання частки квартири, зазначена частка буде реалізована третій особі. Вказану заяву було передано позивачу приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироненко М.О згідно повідомлення № 107 від 05.02.2025 року на підставі ст. 84 Закону України «Про нотаріат». 
В подальшому позивачу стало відомо, що 26.01.2025 відбувся перехід права власності на спірне нерухоме майно на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироненко М.О., зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 64, від брата позивача ОСОБА_5 до ОСОБА_7 . 
Оскільки ОСОБА_7 у родинних відносинах з братом позивача ОСОБА_5 не перебуває, є сторонньою особою, відчуження нерухомого майна за безвідплатним договором, Договором дарування частки квартири, є сумнівним.
Заявою від 23.11.2023 року, посвідченою нотаріально, брат позивача відповідач ОСОБА_5 повідомляв його про продаж належної йому частки у спільній частковій власності за ціною 2 337 855 грн., що свідчить про реальний намір відповідача укласти саме Договір купівлі-продажу, а не Дарування.
З врахуванням наведеного позивач вважає, що оспорюваний Договір дарування є удаваним правочином, укладеним з метою приховати інший- Договір купівлі-продажу.
Також у позовній заяві позивач зазначає, що відповідно до ст.722 ЦК України  право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття, в той час, коли обдаровуваний ОСОБА_7 не оглядав та не приймав дарунка, що підтверджується тим, що попередній співвласник нерухомого майна ОСОБА_5 , яким було відчужено частку на користь ОСОБА_7 , ніколи не проживав за вказаною адресою та доступу до квартири не мав.
Позивач вважає, що даний договір дарування не спрямований на реальне настання правових наслідків, укладений з метою приховати інший правочин, отже, є удаваним правочином, а саме, вчинений для приховання договору купівлі-продажу, а права покупця за даним договором повинні перейти до позивача.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.02.2025 року матеріали позовної заяви було передано на розгляд судді Савчук Ю.Н.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06.03.2025 року задоволено заяву позивача та вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/3 квартири АДРЕСА_2 .
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06.03.2025 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19.05.2025 року клопотання позивача про витребування доказів у цивільній справі задоволено. Витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мироненко М.О., належним чином засвідчену копію нотаріальної справи щодо посвідчення Договору даруванняквартири АДРЕСА_2 .
08.07.2025 року до суду на виконання ухвали від 19.05.2025 року від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мироненко М.О., надійшла копія нотаріальної справи щодо посвідчення Договору дарування квартири АДРЕСА_2 .
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30.05.2025 року у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_7 адвоката Глухенького С.О. про скасування заходів забезпечення позову відмовлено.
24.10.2025 року від представника позивача ОСОБА_9 адвоката Падалко О.Ю. надійшла заява про зміну предмету позову, у якій представник позивача просила визнати недійним Договір дарування 4/12 частини квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироненко М.О., зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 64 та перевести на позивача права та обов`язки покупця.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24.10.2025 року заяву представника позивача про зміну предмета позову було задоволено та прийнято до розгляду.
25.11.2025 року від представника позивача ОСОБА_9 адвоката Падалко О.Ю. надійшла заява про зміну предмету позову, у якій представник позивача просила визнати недійним Договір дарування 4/12 частини квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироненко М.О., зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 64, скасувати рішення про державну реєстрацію права власності та перевести на позивача права та обов`язки покупця.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27.11.2025 року заяву про зміну предмета позову було залишено без руху та надано строк для усунення ї недоліків.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10.12.2025 року заяву представника позивача про зміну предмета позову було задоволено та прийнято до розгляду.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.03.2026 року було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.
13 травня 2025 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача ОСОБА_7 адвоката Глухенького С.О., відповідно до змісту якого відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Відзив обґрунтовано тим, що позивачем не доведено, що воля сторін за договором дарування була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відноси, ніж ті, які передбачені договором дарування. Крім того, оспорюваний договір не порушує жодних прав позивача та позивачем неправильно обрано спосіб захисту свого права.
Позивач зі своїм представником у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд задовольнити позов.
Представник відповідача ОСОБА_7 адвокат Глухенський С.О. - у судовому засіданні позов визнав, про що подано письмову заяву.
Представник відповідача ОСОБА_8 адвокат Топій М.Ю. - у судовому засіданні позов визнав, про що подано письмову заяву.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив.
За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).
Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.
Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_9 є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 відповідно до Договору дарування частки квартири від 11.08.2023 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Кароєвою-Яремчук Т.М., зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 15-256; 1/3 частини квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.08.2023 року, виданого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Кароєвою-Яремчук Т.М., зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 15-255, спадкова справа 3 37/2002; 1/4 частини квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18.05.2000 року № 24719 , дублікат правовстановлюючого документу серії СТЕ№ 075681 видано на підставі розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду Управління житлового господарства Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації №4192 від 20.07.2023 року.
У лютому 2025 року позивач отримав заяву ОСОБА_7 від 05.02.2025 року,посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироненко М.О., якою його було проінформовано про те, що ОСОБА_7 як співвласник квартири АДРЕСА_2 , має намір відчужити належну йому частку у спільній частковій власності у розмірі 4/12 за ціною 1500 000 грн. та те, що у разі, якщо упродовж одного місяця з дня отримання цього повідомлення позивач не реалізує своє переважне право на придбання частки квартири, зазначена частка буде реалізована третій особі. 
Вказану заяву було передано позивачу приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироненко М.О згідно повідомлення № 107 від 05.02.2025 року на підставі ст. 84 Закону України «Про нотаріат». 
В подальшому позивачу стало відомо, що 26.01.2025 відбувся перехід права власності на спірне нерухоме майно на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироненко М.О., зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 64, від брата позивача відповідача ОСОБА_5 до відповідача ОСОБА_7 . 
Оскільки ОСОБА_7 у родинних відносинах з братом позивача ОСОБА_5 не перебуває, є сторонньою особою, відчуження нерухомого майна за безвідплатним договором, Договором дарування частки квартири, на думку позивача, сумнівним.
Заявою від 23.11.2023 року, посвідченою нотаріально, брат позивача відповідач ОСОБА_5 повідомляв його про продаж належної йому частки у спільній частковій власності за ціною 2 337 855 грн., що свідчить про реальний намір відповідача укласти саме Договір купівлі-продажу, а не Дарування.
Позивач вважає, що даний договір дарування не спрямований на реальне настання правових наслідків, укладений з метою приховати інший правочин, отже, є удаваним правочином, а саме, вчинений для приховання договору купівлі-продажу, а права покупця за даним договором повинні перейти до нього.
Так, відповідно до Договору дарування від 26.01.2025, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироненко М.О., зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 64, відбувся перехід права власності на спірне нерухоме майно: 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 від ОСОБА_5 до ОСОБА_7 .
Відповідно до ст. 362 Цивільного кодексу України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.
Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.
Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.
Якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця.
У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.
Водночас, за приписами вказаної статті, обмеження щодо розпорядження своєю часткою стосуються лише продажу частки співвласником.
Відтак, переважне право інших співвласників на придбання частки не існує у випадках її відчуження іншим чином: шляхом укладення договорів міни, дарування, ренти (якщо майно передається безоплатно - ст. 734 ЦК), довічного утримання, спадкового договору або складання заповіту.
Про вказане, в тому числі, свідчать приписи п. 5 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595, згідно з яким у разі якщо один з учасників спільної часткової власності продає належну йому частку в спільній власності іншій особі, нотаріус повинен упевнитись у тому, що продавець у письмовій формі повідомив усіх інших учасників спільної часткової власності (як фізичних, так і юридичних осіб) про свій намір продати свою частку іншій особі із зазначенням ціни та інших умов, на яких продається ця частка. Разом з цим, вказані правила, не застосовуються при посвідченні договорів довічного утримання (догляду); спадкового договору; дарування; ренти (якщо майно передається безоплатно); пожертви, міни; міни частки майна або відчуження частки майна, виділеної за згодою співвласників чи за рішенням суду, а також у разі продажу частки у праві власності на майно з публічних торгів (аукціону).
Суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст. 362 ЦК України, продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.
Позивач у своїй позовній заяві стверджує, що договорі дарування від 26.01.2025 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироненко М.О., зареєстрованого в реєстрі за №64 - є удаваним правочином, вчиненим з метою приховування іншого правочину - договору купівлі-продажу. Також однією з позовних вимог просить суд визнати вказаний договір дарування недійсним та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності.
Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину.
Предметом позову у цій справі є визнання недійсним договору дарування частки у квартирі, оскільки він вчинений сторонами для приховання іншого правочину, - договору купівлі-продажу, який порушує переважне право співвласника на купівлю частки у нерухомому майні..
Відповідно до частин 1, 2 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина 2) тощо.
Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.
Отже, наведеними законодавчими приписами визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та загальні підстави, за яких правочин може бути визнаний недійсним, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України).
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.
Крім того, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27.06.2023 у справі № 916/97/21, від 18.05.2023 у справі № 906/743/21, від 01.11.2022 у справі № 910/7853/21, від 14.06.2022 у справі № 903/1173/15, від 09.11.2021 у справі № 906/1388/20, від 09.07.2020 у справі № 910/14180/18, від 09.06.2020 у справі № 912/116/19, від 05.09.2019 у справі № 914/4455/15.
За змістом статті 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що за удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Отже, удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07.02.2023 у справі № 918/86/22, від 28.09.2022 у справі № 906/494/20.
Таким чином, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11.04.2023 у справі № 916/508/22, від 21.03.2023 у справі № 917/1550/21, від 31.05.2023 у справі № 916/1272/22.
Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому, оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їхніх дій, так і певних правових наслідків (аналогічний правовий висновок викладено, зокрема, в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.07.2021 у справі № 917/549/20, від 03.11.2020 у справі № 920/611/19, від 01.10.2020 у справі № 910/21935/17, від 19.08.2020 у справі № 915/1302/19).
Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 Цивільного кодексу України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07.02.2023 у справі № 918/86/22, від 25.04.2023 у справі № 915/857/20.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Положеннями статті 235 ЦК України визначається, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що за удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Отже, удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07 лютого 2023 року у справі № 918/86/22, від 28 вересня
2022 року у справі № 906/494/20.
Таким чином, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2023 року у справі № 916/508/22, від 21 березня 2023 року у справі № 917/1550/21, від 31 травня 2023 року у справі № 916/1272/22.
Специфіка удаваного правочину полягає в тому, що він, існуючи в парі з іншим правочином, який ним прикривається, є завжди таким, що не відповідає положенням Цивільного кодексу України, тобто є удаваним. Другий же правочин (прихований) може бути як дійсним, так і недійсним, залежно від того, наскільки він відповідає вимогам чинності правочинів, що містяться у статті 203 Цивільного кодексу України (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 925/1199/18).
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Тобто, суттєвою відмінністю між договором дарування та договором купівлі-продажу є їх безоплатність та оплатність відповідно.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, отже основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судами, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору купівлі-продажу.
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Згідно із частиною першою статті 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.
Згідно із частиною другою статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За приписами частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Отже, правочин - це вольові, правомірні дії, безпосередньо спрямовані на досягнення правового результату, а саме на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, шляхом волевиявлення сторін на набуття певних цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.
Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18).
Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Предметом позову є визнання договору дарування, укладеного 26.02.2025 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу, та переведення на ОСОБА_9 прав та обов`язків покупця за цим договором.
Відповідно до вказаного договору дарування право власності на нерухоме майно: переходить від ОСОБА_5 до ОСОБА_7 , з яким дарувальник не перебуває у родинних чи близьких відносинах та є сторонньою особою.
Таким чином, відчуження відповідної частки квартири на підставі договору дарування не мало б а ні економічного сенсу а ні будь-якого іншого раціонального пояснення (наявність родинних зав`язків тощо).
Відповідно до частини першої статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.
У разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів (частина перша статті 362 ЦК України).
Частиною четвертою статті 362 ЦК України передбачено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.
Аналіз зазначеної норми свідчить про те, що передбачені положеннями статті 362 ЦК України обмеження щодо розпорядження своєю часткою стосуються лише продажу частки співвласником.
Переважне право інших співвласників на придбання частки не існує у випадках її відчуження іншим чином: шляхом укладення договорів міни, дарування, ренти (якщо майно передається безоплатно - стаття 734 ЦК України), довічного утримання, спадкового договору або складання заповіту. Крім того, інші співвласники позбавлені переважного права на купівлю частки у праві спільної часткової власності у випадку її продажу з публічних торгів.
Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17 травня 2022 року у справі № 520/2224/19-ц (провадження № 61-4067св21), на яку є посилання у касаційній скарзі.
За змістом ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. . Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Договір купівлі-продажу є оплатним, двостороннім та консенсуальним.
Договір дарування, на відміну від договору купівлі-продажу, є безоплатним, оскільки не передбачає надання зустрічного задоволення за переданий у власність товар.
Отже, характерною особливістю, що відрізняє договір дарування від інших правочинів, є саме відсутність обов`язку у обдаровуваного здійснити оплату переданого у власність майна дарувальником.
Крім цього, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю, проте такого права він не має при укладенні договору дарування.
Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на його зміст, тому, оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків.
Подібна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі № 927/1099/22, від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц, від 15 червня 2018 року у справі № 916/933/17.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі№ 522/14890/16-ц вказувала, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.
Згідно з правовим висновком, який міститься у постанові Верховного Суду
від 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.
Верховний Суд у постанові від 28 червня 2022 року у справі № 757/59416/19-ц виклав правовий висновок, відповідно до якого заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, заявник має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.
У постанові від 25 липня 2018 року у справі № 454/2190/15-ц Верховний Суд зазначав, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Тобто, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. В такому випадку застосовуються правила, які регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.
У постановах Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі 
№ 6-1026цс16, від 24 грудня 2014 року в справі № 6-32466св14, від 22 травня 2013 року в справі № 6-5673св13 зроблено висновок про те, що позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
Договір дарування, на відміну від договору купівлі - продажу є завжди безоплатним, а вартість відчужуваного майна сплачується продавцеві лише у грошовому вираженні, а відтак, відмінність між договорами купівлі-продажу та дарування полягає в оплатності за одержане майно.
Як встановлено під час розгляду справи, умовами договору дарування частки квартири від 26.01.2025 року не передбачено набуття відповідачем ОСОБА_7 у власність частки у нерухомому майні на користь ОСОБА_5  за винагороду.
Однак з врахуванням того, що заявою від 23.11.2023 року, посвідченою нотаріально, брат позивача відповідач ОСОБА_5 повідомляв його про продаж належної йому частки у спільній частковій власності за ціною 2 337 855 грн. та того, що спірний Договір дарування укладено 26.01.2025 року, а вже 05.02.205 року відповідач ОСОБА_7 повідомив позивача про намір відчужити свою частку у спільній власності, вказане свідчить про реальний намір відповідача укласти саме Договір купівлі-продажу, а не Дарування.
Суд, розглядаючи питання щодо удаваності правочину, має встановити мотиви передачі в дар майна, зокрема у випадках коли дарувальник та обдаровуваний не перебувають у родинних відносинах.
Згідно з ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів дарування та з`ясування питання про те, чи не укладені ці угоди з метою приховати іншу угоду та яку саме.
Судом встановлено, що відповідачами не надано належних доказів наявності між ними родинних або дружніх зв`язків, а також встановлено відсутність економічного сенсу та доцільності укладення оспорюваного правочину.
Доведення удаваності правочину відбувається не лише шляхом аналізу змісту укладеного правочину (удаваність якого доводиться позивачем), а за допомогою інших, непрямих доказів (зняття обдарованим готівки з банківського рахунку, укладення ним договору займу, публікація оголошень про продаж предмета, який потім був подарований, відсутність родинних чи інших зв`язків, відсутність зрозумілого мотиву укладення договору дарування майна тощо). (Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 03.11.2022 у справі № 912/3747/20).
У свою чергу суди повинні оцінити зазначені доводи, подані сторонами докази та здійснити правильну кваліфікацію правочину, виходячи із відносин, які реально склались між його сторонами.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про те, що спірний договір за своєю правовою природою та виходячи з прихованого наміру сторін, які останні мали при його укладенні, є договором купівлі-продажу.
26.01.2025 відбувся перехід права власності на спірне нерухоме майно на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироненко М.О., зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 64, від брата позивача ОСОБА_5 до ОСОБА_7 . 
За таких умов, відсутність доказів надсилання позивачеві письмової пропозиції від ОСОБА_5 щодо купівлі частки квартири за встановленою в договорі ціною такого майна вказує на порушення права позивач як співвласника квартири на переважне право перед іншими особами купівлі частки такої квартири.
Отже, встановивши, що договір дарування є удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу, суд застосовує загальні положення про договір купівлі-продажу, зокрема щодо правила переважного права співвласника майна на придбання частки у такому майні та переведення прав та обов`язків покупця відповідно до статті 362 ЦК України.
Судом враховано висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 17 травня 2022 року у справі № 520/2224/19-ц, від 22 лютого 2023 року у справі № 755/912/21, від 01 лютого 2023 року у справі № 755/17313/17, від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13-ц,
Зміст указаних постанов свідчить про те, що передбачені положеннями статті 362 ЦК України обмеження щодо розпорядження своєю часткою стосуються лише продажу частки співвласником.
Задоволення позову не порушуватиме право власності відповідача, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
За змістом приписів указаної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до частини четвертої статті 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.
Механізм внесення відповідної суми грошових коштів на депозитний рахунок суду є гарантією захисту прав та інтересів первісного покупця частки, проданої з порушенням переважного права іншого співвласника майна. Адже у випадку задоволення позову, покупцю частки повертаються в повному обсязі сплачені ним грошові кошти на виконання умов договору. Таким чином, судовому захисту підлягає як право співвласника майна, переважне право якого було порушено, так і право первісного покупця частки, права якого будуть захищені внаслідок задоволення первісного позову.
Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 червня 2021 року у справі № 910/2388/20).
Судом встановлено та не спростовано відповідачами, що вимоги частини четвертої статті 362 ЦК України щодо внесення на депозитний рахунок суду грошової суми, яку за договором повинен сплатити покупець, позивачем виконано.
Обставини продажу спірної частини квартири з порушенням переважного права іншого співвласника майна та можливість відповідача ОСОБА_7 захистити власні права та інтереси як первісного покупця частки за рахунок грошових коштів, розміщених на депозитний рахунку суду, спростовують посилання на порушення права власності в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції в даному випадку не буде мати місця, оскільки задоволення цього позову не впливає на обсяг прав відповідача за наслідками відчуження майна, зокрема на отримання повної вартості предмета договору.
Позивач самостійно обирає той чи інший спосіб захисту свого порушеного права. Кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України, частина 1 статті 16 ЦК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Статтею 5 ЦПК визначено способи захисту, які застосовуються судом. Так, зокрема, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. . У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально- правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі N0 925/1265/16).
При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Право вибору способу захисту з-поміж передбачених законом або договором належить позивачу. Так, у Постанові Першої судової палати КЦС ВС від 25 квітня 2018 року, справа №645/3265/13-ц, провадження, Верховний суд зробив висновок, що відповідно до структури ЦК України кредитор (позивач) має право обирати один із усіх способів захисту, які надаються йому законом, якщо інакше правило в імперативному порядку не визначено у цивільному законі. При цьому вибір способу захисту кредитор здійснює на власний розсуд.
Відповідно до положень ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили
Також слід звернути увагу на той факт, що Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести:
- факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним;
- спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин;
- настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини (ухвала від 21.06.2017 у справі № 204/4407/16-ц).
Тобто Позивач має довести наявність умислу на укладення такого удаваного правочину у обох учасників.
У постанові Верховного Суду від 05 березня 2025 року справа № 441/2039/21 зазначено, що позивач може доводити удаваність укладеного між сторонами договору дарування будь-якими доказами, зокрема відсутністю зрозумілого мотиву такого правочину за відсутності між сторонами дружніх, родинних чи інших особистих відносин. Укладений між сторонами договір (його зміст) має оцінюватися судом у сукупності з іншими доказами, адже сторони можуть навмисно укласти договір дарування для приховування факту купівлі-продажу майна.
Керуючись ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.
Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства.
Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях.
Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані.
Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року).
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року).
Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року).
Позивачем належними та допустимими доказами доведено, що сторони не мали волі щодо укладення саме договору дарування, та щодо наявності заінтересованості обох учасників правочину на укладення удаваного правочину.
Таким чином, оскільки, позивачем подано належні та допустимі докази, що вказують на наявність умислу на укладення такого удаваного правочину у обох учасників, тому оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позов слід задоволити у повному обсязі.
Щодо способу захисту порушеного права, суд зазначає, що за змістом ст.235 ЦК України правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, є удаваним.
Вказане випливає зі змісту постанови ВС від 16 квітня 2025 року у справі № 332/534/22 (провадження № 61-14827св24).
Однак норми ЦК України щодо удаваного правочину розміщено в главі § 2 Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону, яка містить перелік недійсним та нікчемних договорів.
Отже, удаваний правочин є одним із видів недійсних договорів.
У пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16 (провадження № 14-498цс18) зазначено: "Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним".
В даному випадку правочин, який насправді вчинили сторони, тобто договір купівлі-продажу, закону не суперечить, а відтак він не підлягає визнанню недійсним.
Договір дарування як удаваний правочин не може бути визнаний судом недійсним, оскільки за змістом ст.215 ЦК України за таких обставин суд застосовує двосторонню реституцію та повертає сторони в попереднє становище, яке існувало до порушення права.
В силу приписів ч.2 ст.235 ЦК України якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Отже, хоч оспорюваний договір є одним із видів недійсних договорів, від повинен визнаватися судом удаваним з метою можливості застосування правових наслідків договору купівлі-продажу шляхом переведення на позивача прав та обов`язків покупця, а не наслідків недійсності Договору, встановлених ст.215 ЦК України.
Проте з врахуванням того, що за змістом п.2 ч.1 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним, позивачем правильно обрано такий спосіб захисту порушеного права, оскільки удаваний правочин є одним із видів недійсних договорів.
Згідно ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
Представниками відповідачів у судовому засіданні 03.06.2026 року подано письмові заяви про визнання позову.
Судом в порядку ч. 2 ст. 206 ЦПК України роз`яснено сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевірено, чи не суперечить закону визнання відповідачем позову та чи не порушено права, свободи чи інтереси інших осіб у зв`язку з таким визнання.
Як вбачається із ордеру від 06.05.2025 року представника відповідача ОСОБА_7 адвоката Глухенького С.О. Договором про надання правової (правничої) допомоги повноваження адвоката не обмежуються. Відповідно до ордеру від 22.08.2025року представника відповідача ОСОБА_5 адвоката Топія М.Ю. Договором про надання правової (правничої) допомоги повноваження адвоката не обмежуються.
У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч. 4 ст. 206 ЦПК України).
З врахуванням тієї обставини, що визнання позовних вимог відповідачами не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а також того, що укладенням удаваного договору дарування порушено майнові права позивача, позов підлягає задоволенню.
Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: як розподілити між сторонами судові витрати.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн. згідно платіжної інструкції № 0.0.4215543926.1. та при збільшенні розміру позовних вимог 2422,80 грн. згідно квитанції 2.422900805.1 від 28.11.2025.
Оскільки позов задоволено в повному обсязі, витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 633,60 грн. відповідно до статті 141 ЦПК України покладаються на відповідача.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимо.
З врахуванням наведеного, з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути по 1816,80 грн. судового збору з кожного .
На підставі ст. ст. 24, 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 11, 15, 16, 202, 215, 235, 361, 362, 715, 716 ЦК України, керуючись ст.3-13,17, 43, 49, 55, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним та переведення прав та обов`язків покупця - задовольнити повністю. 
Визнати Договір дарування частини квартири АДРЕСА_2 від 26.01.2025 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироненко М.О., зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 64 удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу.
Перевести права та обов`язки покупця за Договором купівлі-продажу від 26.01.2025 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироненко М.О., зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 64 на ОСОБА_1 .
Скасувати рішення Державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на 4/12частки у квартирі АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 .
Суму грошової компенсації ОСОБА_5 4/12  частки у квартирі АДРЕСА_1 у розмірі 1 396 627,50 грн. стягнути за рахунок коштів, покладених ОСОБА_1 на депозитний рахунок Шевченківського районного суду міста Києва.
Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у м.Києві (ідентифікаційний код 26268059) перерахувати кошти з депозитного рахунку НОМЕР_3 Шевченківського районного суду міста Києва на користь ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 1 396 627,50 грн. (один мільйон триста дев`яносто шість тисяч шістсот двадцять сім гривень) 50 копійок, які були сплачені згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №ПН56463 від 29.05.2026 року, внесені позивачем ОСОБА_1 за реквізитами: одержувач: УДКУ у м. Києві , банк одержувача: ГУ ДКУ у м. Києві, отримувач - ТУДСАУ в місті Києві, код отримувача: 26268059, рахунок отримувача: 37318005112089 МФО: 820172 в якості грошової компенсації вартості присудженого майна на користь ОСОБА_3 у справі №761/8571/25.
 
Стягнути з ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 1816,80 грн.
 
Стягнути з ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 1816,80 грн.
 
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення виготовлений 15.06.2026 року.

Суддя: