Справа № 442/5911/25
Провадження № 1-кп/442/100/2026

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 червня 2026 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі : 
головуючої судді ОСОБА_1 , 
з участю секретарів судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дрогобичі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12025141110000709 від 13.05.2025 про обвинувачення 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Раневичі, Дрогобицького району, Львівської області, з середньою освітою, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не працюючого, військовозобов`язаного, не є адвокатом, не є депутатом, раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, 
за участі сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_5 , 
обвинуваченого ОСОБА_4 ;
захисника – адвоката ОСОБА_6 ;
законного представника потерпілої ОСОБА_7 ;
представника потерпілої – адвоката ОСОБА_8 ;
представника цивільного відповідача – адвоката ОСОБА_9 
встановив:
Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.
12.05.2025, орієнтовно 19:07 год., ОСОБА_4 , керуючи технічно несправним мотоциклом марки GEON, моделі AERO 200, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а саме: з відсутніми гальмівними колодками заднього гальмівного механізму, не маючи права керувати даним транспортним засобом, рухаючись вулицею Коновальця в напрямку вулиці Володимира Великого у м.Дрогобичі, поблизу будинку №18 на вулиці Коновальця в місті Дрогобичі, проявив неуважність та не зреагував на зміну дорожньої обстановки, а саме: на виниклу для нього небезпеку для руху, яку він об?єктивно був спроможний виявити, у вигляді появи на проїзній частині дороги пішохода ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка переходила проїжджу частину дороги поза межами пішохідного переходу з ліва на право по ходу руху ОСОБА_4 , заходів до своєчасного екстреного гальмування, аж до зупинки керованого ним транспортного засобу не вжив, а допустив на неї наїзд. 
В результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми: перелом кісток склепіння та основи черепа справа (лінійний перелом тім?яної кістки з переходом на скроневу та комірки соскоподібного відростка в середню черпну ямку, перелом лобного відростка виличної кістки та медіальної стінки орбіти), вогнищевий забій головного мозку, важкого ступеню із розможенням мозкової речовини лівої гемісфери головного мозку, епідуральний крововилив невеликого об?єму в тім?яній ділянці справа без мас. ефекта, травматичний субарахноїдальний крововилив важкого ступеня, вогнищева внутрішньомозкова гематома лівої лобної, скроневої та тім?яної ділянок з отореєю, гемоотоліквореєю справа, травматичний набряк: головного мозку лівої гемісфери із зміщенням серединних структур вправо з розвитком коми I ступеня; багатофрагментарний перелом кісток носа; тупа травма грудної клітки: косий перелом зовнішньої третини діафіза правої ключиці, лінійні переломи 4-5 ребер справа, без вираженого змішення фрагментів із забоєм верхньої частки, задніх відділів правої легені та розвитком травматичного шоку II-III ступеню, які по ступеню тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя в момент виникнення (заподіяння).
В даній дорожній обстановці, що призвела до дорожньо-транспортної пригоди, водій мотоциклу GEON, моделі AERO 200, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_4 , керуючи технічно несправним мотоциклом, грубо порушив вимоги Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (із змінами та доповненнями), зокрема:
Розділу 1 пункту:
- 1.5: «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров?ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;
-1.10: «безпечна швидкість - швидкість, за якої водій має змогу безпечно керувати транспортним засобом та контролювати його рух у конкретних дорожніх умовах»;
«дорожня обстановка - сукупність факторів, що характеризуються дорожніми умовами, наявністю перешкод на певній ділянці дороги, інтенсивністю і рівнем організації дорожнього руху (наявність та стан дорожньої розмітки, дорожніх знаків, дорожнього обладнання, світлофорів), які повинен ураховувати водій під час вибору швидкості, смуги руху та прийомів керування транспортним засобом»;
Розділу 2 пункту 2.1 підпунктів:
-«а» водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії;
Розділу 2 пункту 2.3 підпунктів:
- «а» перед виїздом перевірити та забезпечити технічно справний стан і комплектність транспортного засобу, правильність розміщення та кріплення вантажу;
- «б» - бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;
- «д» - не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху:
Розділу 12 пункту:
- 12.3: «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об?єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об?їзду перешкоди»;
Розділу 31 пункту:
- 31.1: «Технічний стан транспортних засобів та їх обладнання повинні відповідати вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, а також правил технічної експлуатації, інструкцій підприємств-виробників та іншої нормативно-технічної документації».
- 31.4.1 а): «Забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності таких технічних несправностей і невідповідності таким вимогам, якщо змінено конструкцію гальмових систем, застосовано гальмову рідину, вузли або окремі деталі, що не передбачені для даної моделі транспортного засобу або не відповідають вимогам підприємства-виробника;
Допущені водієм ОСОБА_4 порушення вимог вищевказаних Правил дорожнього руху перебувають у прямому причинному зв?язку із виникненням дорожньо-транспортної пригоди і настанням шкідливих наслідків у вигляді заподіяння потерпілій ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень.
Таким чином, ОСОБА_4 , керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, внаслідок чого заподіяв потерпілій тяжкі тілесні ушкодження, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України.
Стаття (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачають відповідальність за вищезазначені кримінальні правопорушення, винуватим у вчиненні яких визнається обвинувачений.
Частина 2 ст.286 КК України: порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло тяжке тілесне ушкодження потерпілому.
Правова позиція сторони обвинувачення.
Правова позиція сторони обвинувачення відображена в обвинувальному акті, що був складений слідчим СВ Дрогобицького РВП ГУНП у Львівській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_11 та затверджений прокурором Дрогобицької окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_5 .
З огляду на обвинувальний акт прокурор вважає встановленим те, що обвинувачений, керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що заподіяло потерпілій тяжкі тілесні ушкодження, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України.
В судових дебатах прокурор просить суд при визначенні міри покарання врахувати щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочину, молодий вік, та призначити покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді 3 років 3 місяців позбавлення волі. Водночас, із застосуванням ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання із визначенням іспитового строку терміном 1 рік 3 місяці. Застосувати до обвинуваченого додаткове покарання – 1 рік позбавлення права керування транспортним засобом. Цивільний позов, заявлений ним, підтримав, просить позов задоволити. Що стосується позову сторони потерпілої, вважає його підставним, разом з тим, щодо суму, заявленої до відшкодування моральної шкоди – покладається на думку суду. Просить стягнути з обвинуваченого витрати на проведення експертиз в межах даного кримінального провадження та скасувати арешт, накладений на мотоцикл, врахувавши, що даний транспортний засіб було арештовано як речовий доказ, а не як майно для забезпечення виконання позовних вимог сторони потерпілої. Після скасування арешту мотоцикл повернути ОСОБА_4 .
Правова позиція потерпілого.
Представник потерпілої ОСОБА_7 дала показання про те, що є опікуном дочки. Потерпіла займалася волонтерською діяльністю. У день, коли мала місце подія, поверталася з плетіння сіток. Коли вийшла з автобуса, на неї мотоциклом наїхав обвинувачений. Дочка є інвалідом 1 –Б групи з дитинства, але сама себе обслуговує і пересувається містом. Має затримку розвитку. Про подію їй повідомила мама обвинуваченого. Сказавши, що дочка у важкому стані, в реанімації. Коли прибула на місце події, бачила на пішохідному переході кров, а саму дочку вже забрали до лікарні. Лікарі сказали, що шансів на життя у неї немає. Пережила страшний стрес, приходила до доньки в реанімацію щоденно, була дуже втомлена, в лікарню приходили і допомагали мама і бабуся обвинуваченого. В реанімації дочка була орієнтовно 3 тижні, після чого її перевели в нейрохірургічне відділення. Перебування її в лікарні загалом тривало до 3 місяців. Під час перебування в лікарні батьки обвинуваченого та він сам просили пробачення. Обвинувачений висловлював відчуття провини. Коштів їй не давали, однак купували деякі медикаменти, на яку орієнтовно суму – не пам`ятає. Донька проходила реабілітацію в бальнеології. Досі її права сторона частково паралізована. Вона загальмована у поведінці. Вимова порушена, ходить дуже повільно. У бальнеологічному відділенні восени повторно проходила лікування, але потребує лікування більш інтенсивного. У доньки з`явилися страхи, зокрема вона боїться переходити через дорогу, тому змушена постійно її супроводжувати. Від сім`ї обвинуваченого допомога по догляду за донькою була тільки у нічний час, тому була змушена винаймати людину, яка з донькою сиділа вдень. Батько обвинуваченого восени передав їй 100000 грн., тому позовні вимоги зменшені на вказану суму. Суму 900000 грн. вважає обгрунтованою, оскільки реабілітація і медикаменти дуже дорогі, а лікування доньки триватиме ще не один рік. Вважає, що ОСОБА_4 потрібно карати не суворо. 
Адвокат сторони потерпілої в судовому засіданні підтримав позицію прокурора щодо кваліфікації дій обвинуваченого та запропонованої прокурором ОСОБА_4 міри покарання. Покликаючись на викладене у позовній заяві, якою зменшено розмір морального відшкодування на 100000 грн. добровільно сплачених обвинуваченим потерпілій, просить суд застосувати зазначені у ній норми права, врахувати недбалість власника щодо зберігання транспортного засобу, та стягнути солідарно з ОСОБА_12 та обвинуваченого ОСОБА_4 заявлену моральну шкоду в розмірі 900000 грн. 
Правова позиція сторони захисту.
В судовому засіданні обвинувачений свою винуватість в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав в повному обсязі. Щодо заявлених цивільних позовів - визнав частково, наголосивши , що готовий сплачувати те, що присудить суд. 
Додатково надав покази про те, що мотоцикл знайшов на Olx, продавала особа на ім`я ОСОБА_13 , який сказав, що власник транспортного засобу за кордоном і для переоформлення мотоцикла він або приїде, або оформлять через «Дію». Дав ОСОБА_13 гроші, а останній передав йому мотоцикл. Переганяв транспортний засіб з смт Меденичі в Дрогобич йому знайомий, який мав право керування даним транспортним засобом, після чого мотоцикл було поставлено в гараж. У день, коли мала місце подія – 12.05.2025, за кермо мотоцикла сів вперше, щоб перегнати його додому. Посвідчення водія не має. Потерпіла вибігла з-за автобуса, її дії йому були незрозумілі, оскільки вона то зупинялася, то бігла. Коли сталося ДТП, пробував застосувати аварійне гальмування, не встиг. Також впав, перелетівши через мотоцикл. Піднявся, підбіг до потерпілої, яка разом із мотоциклом була на пішохідному переході. Намагався їй допомогти, послабив шарф, пам`ятає, що у неї йшла кров з носа, не рухав її, щоб не нашкодити. Крикнув людям, які були поряд, щоб викликали швидку. Дочекався і швидку, і поліцію, місце події не залишав. Технічний стан мотоцикла не перевіряв. Про те, що відсутні задні гальмівні колодки, не знав і цього не бачив. Батьки весь час допомагали потерпілій, мама спеціально поїхала за кордон на роботу, щоб покрити останній шкоду. Щиро розкаюється у вчиненому, перед потерпілою неодноразово вибачався. Крім витрат на лікування, добровільно сплатив потерпілій 100000 грн. моральної шкоди. Просить суд суворо не карати та призначити міру покарання, не пов`язану з позбавленням волі. 
Захисник обвинуваченого – адвокат ОСОБА_6 просить суд при визначенні міри покарання взяти до уваги, що його підзахисний є студентом коледжу, позитивно характеризується за місцем навчання та проживання. Раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягався. Злочин вчинив з необережності, визнав вину, щиро кається, активно сприяв розкриттю злочину. Його мама і бабуся брали активну участь у догляді за потерпілою, а тому до нього не заявлені позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди. Просить врахувати позицію прокурора, позицію представника потерпілої та її адвоката при визначенні міри покарання, а також те, що потерпіла проходила пішохідну зону без супроводу, хоч є особою недієздатною і має опікуна. До визначення міри покарання і суми відшкодування просить суд підійти лояльно, адже обвинувачений є студентом, а його батько інвалідом. 
Межі судового розгляду кримінального провадження.
Суд з`ясував, що обставини справи ніким із учасників судового провадження не оспорюються і кожен з них правильно розуміє зміст цих обставин. Суд також впевнився у добровільності їх позиції та роз`яснив процесуальні наслідки зазначених дій, передбачені ч.2 ст.394 КПК України.
Згідно з ч.3 ст.349 КПК України суд може визнати недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, за умови, що учасники судового провадження не заперечують проти цього. Однак, це не звільняє суд від обов`язку встановити всі обставини, які підлягають доказуванню відповідно до ст.91 КПК України та має значення для провадження.
Даний висновок суду кореспондує правовому висновку, викладеному Верховним Судом у постанові від 16.09.2024 у справі №444/870/22.
З урахуванням думки всіх учасників кримінального провадження, на підставі ч.3 ст. 349 КПК України судом визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються і судовий розгляд обмежено допитами обвинуваченого, дослідженням протоколу огляду місця події, висновків експертиз, протоколом проведення слідчого експерименту, а також дослідженням документів, що стосуються особи обвинуваченого.
Докази на підтвердження встановлених судом обставин.
Відповідно до ч.3 ст.26 КПК України суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.
У силу ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею, а це, зокрема, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
З урахуванням вищенаведених положень процесуального законодавства, заслухавши доводи сторін, оцінивши кожен наданий суду доказ щодо належності, допустимості, достовірності та у сукупності, з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд встановив, що в діях ОСОБА_4 наявний склад злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України і такий доведено дослідженими в судовому засіданні доказами.
Зокрема, винуватість останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за викладених вище обставин, повністю підтверджується зібраними на досудовому слідстві та безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами, яким судом надано ретельну оцінку, а саме:
-протоколом огляду місця події (дорожньо-транспортної пригоди) від 12.05.2025 зі схемою ДТП та фототаблицею, яким зафіксовано дорожньо-транспортну пригоду, яка мала місце в м.Дрогобичі на вул.Коновальця за участі ОСОБА_4 , який керував транспортним засобом марки GEON GRO р.н.з. НОМЕР_1 . Під час огляду транспортного засобу виявлено пошкодження передньої частини мотоциклу, а саме: крило, руль, панель приборів. Також виявлено наявність слідів контактної взаємодії особи з навколишніми об`єктами, предметами, а саме: плями РБК на проїзній частині розміром 0,4х0,4 м.; (Том 1 а.с.181-194);
-протоколом проведення слідчого експерименту від 14.05.2025 зі схемою та фототаблицею; (Том 1 а.с.206-213);
-протоколом проведення слідчого експерименту від 14.05.2025 зі схемою та фототаблицею; (Том 1 а.с.214-220);
-висновком експерта №191 від 13.05.2025, згідно з яким при судово-медичній експертизі у ОСОБА_10 , заданими медичної документації було виявлено наступні тілесні ушкодження: поєднана у вигляді відкритої черепно-мозкової травми: перелом кісток склепіння та основи черепа справа (лінійний перелом тім`яної кістки з переходом на скроневу та комірки соскоподібного відростка в середню черепну ямку, перелом лобного відростка виличної кістки та медіальної стінки орбіти), вогнищевий забій головного мозку, епідуріальний крововилив невеликого об`єму в тім`яній ділянці справа без мас.ефекта, травматичний субарахноїдальний крововилив важкого ступеня, вогнищева внутрішньомозкова гематома лівої лобної, скроневої та тім`яної ділянок з отреєю, гемоотоліквореєю справа, травматичний набряк головного мозку лівої гемісфери із зміщенням серединних структур вправо з розвитком коми І ступеня, багатофрагментарний перелом кісток носа, тупа травма грудної клітки: косий перелом зовнішньої третини діафіза правої ключиці, лінійні переломи 4-5 ребер справа, без вираженого зміщення фрагментів із забоєм верхньої частки, задніх відділів правої легені та розвитком травматичного шоку ІІ-ІІІ ступеню. Вказані тілесні ушкодження виникли одномоментно при дії (удар) твердого (их) тупого (их) предметів, якими могли бути елементи зовнішньої обшивки та складові елементи мотоцикла, незадовго до моменту госпіталізації 12.05.2025 в ДМЛ №1. Характер та локалізація вказаних тілесних ушкоджень допускає можливість їх виникнення як у пішохода внаслідок зіткнення з мотоциклом при ДТП. Вказані тілесні ушкодження мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент виникнення. (Том 1 а.с.221-222);
-висновком експерта Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 11.06.2025, у відповідності до якого на момент огляду гальмівна система досліджуваного мотоцикла Geon AERO 200 (номерний знак НОМЕР_1 ) знаходиться в стані часткової відмови по причині внесення конструктивних змін, які полягають у демонтажі гальмівних колодок заднього гальмівного механізму. На момент огляду система рульового управління досліджуваного мотоцикла марки Geon AERO 200 знаходиться в працездатному стані та може виконувати функції, передбачені конструкцією. Несправність робочої гальмівної системи, яка полягає у відсутності гальмівних колодок заднього гальмівного механізму, виникла до ДТП внаслідок внесення конструктивних змін (демонтажу). Відсутність гальмівних колодок водій міг виявити перед виїздом та під час експлуатації даного транспортного засобу шляхом зовнішнього огляду системи. (Том 1 а.с.226-230);
-висновком експерта Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 13.06.2025, згідно з яким наїзд мотоцикла Geon AERO 200 (номерний знак НОМЕР_1 ) на пішохода відбувся на смузі руху до вул.В.Великого, на ділянці дороги. Що передує розташуванню плями РБК. (Том 1 а.с.233-235);
-висновком експерта Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 13.06.2025, відповідно до якого у дорожньо-транспортній ситуації, що досліджувалася, кермувальник мотоцикла Geon Aero 200 (номерний знак НОМЕР_1 ), ОСОБА_4 , повинен був діяти згідно з технічними вимогами п.12.3, 31.1 та 31.4.1. а) Правил дорожного руху. У цій дорожньо-транспортній ситуації, ОСОБА_4 з моменту виникнення небезпеки для руху: при варіанті 1. - як при технічно справній гальмівній системі та технічно несправній гальмівній системі заднього колеса мотоцикла, кермувальник мотоцикла Geon Aero 200 (номерний знак НОМЕР_1 ), ОСОБА_4 , не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_10 шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху; при варіанті 2. - як при технічно справній гальмівній системі та технічно несправній гальмівній системі заднього колеса мотоцикла, ОСОБА_4 , мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_10 шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху; - при варіанті 3. - при технічно справній гальмівній системі, ОСОБА_4 , - мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_10 шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху, однак при технічно несправній гальмівній системі заднього колеса мотоцикла - не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_10 шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху. У діях ОСОБА_4 : - при варіанті 1. - не вбачається невідповідності вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху, але вбачається невідповідність вимогам п. 31.1, та 31.4.1. а) Правил дорожнього руху, однак вказаний факт невідповідності дій водія не знаходиться з технічної точки зору в причинному зв?язку із настанням дорожньо-транспортної пригоди; - при варіанті 2. - вбачається невідповідність вимогам п. 12.3, 31.1, та 31.4.1а) Правил дорожнього руху і факт невідповідності дій водія вимогам п. 12.3 Правил дорожнього рух знаходиться з технічної точки зору в причинному зв?язку із настанням дорожньо-транспортної пригоди; - при варіанті 3. - не вбачається невідповідності вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху, але вбачається невідповідність вимогам п.31.1, та 31.4.1 а) Правил дорожнього руху і факт невідповідності дій водія вимогам п.31.1, та 31.4.1а) Правил дорожнього рух знаходиться з технічної точки зору в причинному зв?язку із настанням дорожньо-транспортної пригоди. (Том 1 а.с.238-244);
- висновок експерта Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 28.07.2025, згідно з яким у дорожньо-транспортній ситуації, що досліджувалася, кермувальник мотоциклу Geon Aero 200 (номерний знак НОМЕР_1 ), ОСОБА_4 , повинен був діяти згідно з технічними вимогами п.12.3, 31.1 та 31.4.1 а Правил дорожнього руху. Показання ОСОБА_4 щодо механізму розвитку даної ДТП є технічно неспроможні і під час подальшого проведення дослідження використовуватись не можуть, оскільки це призведе до хибних висновків. В показаннях свідка ОСОБА_14 , будь-якої технічної неспроможності щодо механізму розвитку даної ДТП не вбачається. У діях ОСОБА_4 вбачається невідповідність вимогам п.12.3, 31.1 та 31.4.1 а Правил дорожнього руху і факт невідповідності дій вимогам п.12.3 Правил дорожнього руху знаходиться з технічної точки зору в причинному зв`язку із настанням дорожньо-транспортної пригоди. (Том 1 а.с.247-253)
Загальна характеристика складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.
Диспозиція ст.286 КК України сформульована законодавцем як бланкетна, тому для встановлення ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого цією статтею, потрібно проаналізувати ті нормативно-правові акти, які унормовують правила безпеки руху й експлуатації транспорту, насамперед ПДР, для з`ясування, які саме порушення цих правил були допущені особою, котра керувала транспортним засобом у момент ДТП. При цьому належить ураховувати, що злочин, передбачений ст.286 КК України, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 ст.286 КК України, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ними у причинному зв`язку. Допущені особою, яка керує транспортним засобом, порушення ПДР можуть бути умовно поділені на дві групи: а) порушення, які самі по собі (без порушення інших правил ПДР) не здатні викликати суспільно небезпечні наслідки, зазначені у 286 КК України (наприклад, керування транспортним засобом без посвідчення водія на керування транспортним засобом відповідної категорії, не зареєстрованим, або без належного номерного знака [підп.«в» п. 2.9 ПДР] тощо); б) порушення, які самі по собі (навіть без будь-яких інших додаткових факторів) містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і тим самим виступають як головна, вирішальна умова, без якої наслідки не настали б і яка з неминучістю викликає (породжує) їх у конкретній ДТП, що мала місце (наприклад, порушення правил перестроювання транспортних засобів (п.10.3 ПДР).
Склад злочину, передбачений ст.286 КК України, утворює не будь-яке недотримання особою, котра керує транспортним засобом, вимог ПДР, а лише таке, що безпосередньо призвело до зазначених у цій статті наслідків.
Даний висновок кореспондується з правовим висновком Великої палати Верховного Суду від 21.09.2019 у справі № 682/956/17.
Вчиняючи інкримінований злочин, ОСОБА_4 був суб`єктом скоєння кримінального правопорушення.
Суб`єкт кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України є загальним та окрім загальних ознак суб`єкта злочину таких, як фізична осудна людина, яка вчинила кримінальне правопорушення у віці, з якого відповідно до цього Кодексу може наставати кримінальна відповідальність, він повинен мати ще додаткові специфічні характеристики (ст.18 КК України).
Суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України (порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами, що спричинило смерть потерпілого або заподіяло тяжке тілесне ушкодження), може бути лише особа, яка керує транспортним засобом, тобто здійснює усвідомлену і цілеспрямовану діяльність з використання відповідних його функцій. Даний висновок кореспондується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у справі №234/14062/16-к (провадження №51-1866км19).
Відповідно до ч.1 ст.19 КК України осудною визнається особа, яка під час вчинення кримінального правопорушення могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними.
Матеріали кримінального провадження не містять відомостей, що ОСОБА_4 на час вчинення кримінального правопорушення перебував у стані неосудності. 
Наведене переконує суд, що під час вчинення інкримінованого діяння ОСОБА_4 усвідомлював характер своїх дій та керував ними. Відтак, він був осудним у розумінні приписів ч.1 ст.19 КК України.
Відповідно до копії паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_4 , він народився ІНФОРМАЦІЯ_3 . Отже, на момент вчинення інкримінованих йому дій досяг 18 років.
На підставі викладеного судом встановлено, що обвинувачений досяг віку, з якого, відповідно до ч.1 ст.22 КК України, може наставати кримінальна відповідальність, та відповідає загальним ознакам суб`єкта кримінального правопорушення.
Отже, з урахуванням всіх обставин справи, суд вважає доведеним:
факт порушення ОСОБА_4 Правил дорожнього руху як особою, яка керувала транспортним засобом, внаслідок чого потерпілій ОСОБА_10 спричинено тяжкі тілесні ушкодження, а отже вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.
Обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Мотиви призначення покарання.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
У правовій державі покарання передусім є виправним та превентивним засобом, в якій має використовуватись не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи.
На реалізацію принципу, встановленого частиною другою статті 61 Конституції України, згідно з яким юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, спрямовані положення статті 65 КК України .
Зі змісту ст.65 КК України вбачається, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 10.07.2018 (справа №148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що, виходячи з указаної в ст.50, 65 КК України мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема, у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року Європейський суд з прав людини зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.
Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.
Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
При цьому, суд також враховує, що Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.
Як убачається з матеріалів даного кримінального провадження, обвинувачений свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України визнав у повному обсязі, сприяв досудовому розслідуванню та давав пояснення щодо всіх обставин вчинення кримінального правопорушення, висловив щирий жаль, що його дії призвели до таких наслідків. Його поведінка щодо щирості каяття та визнання винуватості протягом всього періоду досудового розслідування і протягом всього часу розгляду кримінального провадження судом була сталою, послідовною та незмінною.
З таких підстав, суд прийшов до висновку, що обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 є: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, те, що обвинувачений до кримінальної відповідальності притягається вперше, часткове добровільне відшкодування шкоди потерпілій, а також позиція законного представника потерпілої, яка просить ОСОБА_4 суворо не карати.
Обставин, що обтяжують покарання, які передбачена ст.67 КК України, не встановлено. 
Вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання обвинуваченому суд враховує характер та тяжкість вчиненого ним злочину, який згідно ст.12 КК України є тяжким злочином, молодий вік обвинуваченого, стан його здоров`я, його характеристику, а також те, що на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, та вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.286 КК України .
Згідно зі ст.75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
А тому, враховуючи позицію прокурора, законного представника потерпілої, представника – адвоката сторони потерпілої, а також те, що ОСОБА_4 , будучи особою молодого віку, яка до кримінальної відповідальності притягується вперше, вину визнав, щиро розкаявся у вчиненому та попросив у потерпілої та її матері пробачення, активно сприяв розкриттю злочину, його поведінку під час ДТП (те, що він намагався надати посильну допомогу потерпілій на місці події, залишався з нею до приїзду швидкої допомоги та поліції), частково добровільно відшкодував потерпілій заподіяну кримінальним правопорушенням шкоду, висловив готовність сплачувати і в подальшому визначену судом суму моральної шкоди потерпілій, суд дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, та приймає рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням згідно ст.75 КК України.
Водночас, суд вважає, що з метою забезпечення належної поведінки обвинуваченого ОСОБА_4 в період дії іспитового строку та з метою організації органом виконання покарань належного контролю за його поведінкою, на обвинуваченого слід покласти обов`язки, передбачені ст.76 КК України.
При призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
У кожному випадку призначення покарання за ст.286 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Відповідно до ч.1 ст.55 КК позбавлення права керувати транспортними засобами як додаткове покарання призначається на строк до десяти років.
Безпосередньо у ст.55 КК не встановлено обмежень щодо призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, коли воно передбачене у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, особам, які на момент вчинення кримінального правопорушення не мали права керувати транспортними засобами.
Положення зазначеної статті не містять також закріплення правових підстав призначення покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, коли воно прямо передбачено у санкціях норм Особливою частини КК.
Ні норми Загальної частини КК, ні статті 286, 286-1 КК не містять жодних застережень чи умов застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, у тому числі, зумовлених відсутністю у винного посвідчення водія на право керування транспортними засобами.
Відповідно до положень ст.15 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року №3353-XII право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. Забороняється керування транспортними засобами особам, до яких застосовано адміністративне стягнення чи кримінальне покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, протягом строку позбавлення, а також особам, щодо яких державним виконавцем встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.
Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1993 року № 340, передбачено, що позбавлення водіїв права на керування транспортними засобами здійснюється відповідно до законодавства (п.20).
Виходячи із системного аналізу зазначених норм, правова природа додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не зводиться виключно до вилучення посвідчення водія та не вичерпується такою дією, а застосовується на певний період, тривалість якого визначається судом відповідно до санкції відповідної частини статей 286, 286-1 КК, і полягає у забороні керувати транспортними засобами.
Позбавлення права керувати транспортними засобами має відповідати загальній меті будь-якого покарання, передбаченій ч.2 ст.50 КК. У контексті розглядуваного питання особливої уваги набуває досягнення мети покарання щодо запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, з дотриманням засади справедливості та принципу рівності всіх перед законом.
Так, внаслідок порушення особою, незалежно від наявності чи відсутності у неї посвідчення подія, правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту створюється реальна небезпека для життя і здоров`я інших осіб та спричиняється відповідна шкода, а тому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в окремих випадках є необхідним з метою попередження спричинення такою особою шкоди здоров`ю чи навіть смерті іншим особам через порушення нею правил дорожнього руху в майбутньому, а також для дієвого впливу на сприйняття суспільством, у тому числі іншими водіями.
При цьому, слід звернути увагу на підвищену суспільну небезпечність дій осіб, які керують транспортними засобами, не маючи достатніх теоретичних і практичних знань та не отримавши у передбаченому законом порядку посвідчення водія, оскільки вірогідність настання дорожньо-транспортної пригоди у такому випаду є значно вищою, а тому попереджувальна мета додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у такому випадку набуває особливого значення.
Каральна мета такого додаткового покарання досягається як безпосередньою забороною керувати транспортними засобами (позбавлення суб`єктивного права), так і покладенням на особу у зв`язку з цим уповноваженим органом з питань пробації певних обов`язків, а також роз`яснення особі наслідків невиконання покладених обов`язків та ухилення від відбування додаткового покарання.
Підхід щодо неможливості призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами особі, яка не отримувала посвідчення водія на право керування транспортними засобами, не відповідає засаді справедливості та принципу рівності всіх перед законом, а також нівелює попереджувальну мету покарання.
Даний висновок суду кореспондується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові Верховного Суду від 04.09.2023 у справі №702/301/20.
З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про доцільність застосування до ОСОБА_4 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом, що відповідатиме меті застосування даного виду покарання. 
Цивільний позов.
За змістом ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з положеннями ч.2 ст.127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Статтею 128 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов, зокрема, до обвинуваченого за шкоду, завдану його діяннями. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до положень ч.1 ст.129 КПК України, ухвалюючи, зокрема, обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Аналіз норм ЦК України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14.
Частина 2 ст.1187 ЦК України передбачає, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Прокурор Дрогобицької окружної прокуратури ОСОБА_5 в підготовчому судовому засіданні заявив цивільний позов в інтересах держави в особі Дрогобицької міської ради до обвинуваченого ОСОБА_4 про стягнення з нього коштів, витрачених КНП «Дрогобицька міська лікарня №1» Дрогобицької міської ради на стаціонарне лікування потерпілої від злочину ОСОБА_10 в розмірі 31320 гривень на користь Дрогобицької міської ради.
Позов обґрунтовує тим, що внаслідок ДТП ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження та перебувала на стаціонарному лікуванні у нейрохірургічному відділенні КНП «Дрогобицької міської лікарні №1» Дрогобицької міської ради з 12.05.2025 по 05.06.2025 тобто 24 ліжко/днів. Загальна вартість лікування потерпілої у КНП «Дрогобицька міська лікарня №1» Дрогобицької міської ради становить 31320 грн. 
Ухвалою суду від 28.10.2025 прийнято до розгляду в межах даного кримінального провадженню вищевказаний цивільний позов.
В судовому засіданні цивільний позивач - прокурор позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просить позов задоволити.
Обвинувачений та захисник позовні вимоги визнали. 
Суд, заслухавши пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали справи в частині вказаного вище цивільного позову, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, приходить до наступного висновку.
Право на звернення до суду за захистом передбачене також статтею 4 ЦПК України, частиною 2 котрої визначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Так, за приписами статей 23-24 Закону України «Про прокуратуру», право подання позовної заяви у порядку цивільного судочинства надається, з-поміж іншого, керівникам оружних прокуратур. Прокурор здійснює представництво у суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
В силу ст.1206 ЦК України особа, котра вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладу охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину.
Як роз`яснюється у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.07.1995 року №7 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат», питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з «Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №545 від 16.07.1993.
Як передбачено цим Порядком, сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених ним у стаціонарі, та щоденної вартості його лікування. Термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебував на лікуванні. До справи має бути приєднана довідка-розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров`я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній.
Згідно з довідки КНП «Дрогобицька міська лікарня №1» Дрогобицької міської ради №1668 від 31.07.2025 ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знаходилась на стаціонарному лікуванні в нейрохірургічному відділенні КНП «Дрогобицької міської лікарні №1» ДМР з 12 травня 2025 року по 05 червня 2025 року – 24 л/дні. Вартість одного л/дня в нейрохірургічному відділенні становить -1305 грн., 1305 грн*24 л/дні=31320 грн.
Суд вбачає причинний зв`язок між злочинними діями відповідача ОСОБА_4 як винної особи та перебуванням потерпілої ОСОБА_10 на стаціонарному лікуванні у КНП «Дрогобицькій міській лікарні №1» Дрогобицької міської ради.
Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь Дрогобицької міської ради кошти, витрачені на лікування потерпілої ОСОБА_10 в розмірі 31320 грн. 
13.10.2025 ОСОБА_7 звернулась до суду з позовом в інтересах недієздатної ОСОБА_10 до ОСОБА_12 та ОСОБА_4 , в якому, з урахуванням зміни предмету позовних вимог, просить стягнути з відповідачів солідарно 900000 грн. завданої моральної шкоди. 
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що ОСОБА_10 являється особою з інвалідністю І групи «Б». Відповідно до рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області по справі №442/1686/17 від 17.09.2017 ОСОБА_10 визнано недієздатною. Встановлено над нею опіку та призначено ОСОБА_7 її опікуном. 
Внаслідок вищевказаної ДТП ОСОБА_10 було завдано тяжких тілесних ушкоджень. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_4 керував технічно несправним мотоциклом марки GEON, моделі AERO 200, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить ОСОБА_12 на праві власності. Як стверджує ОСОБА_12 , з ОСОБА_4 він не знайомий та він протиправно заволодів належним йому транспортним засобом. 
Вважає, що оскільки ОСОБА_4 керував транспортним засобом без належного правового оформлення, тобто вказаний транспортний засіб вибув із володіння його безпосереднього власника ОСОБА_12 , відтак останній, як власник транспортного засобу зобов`язаний та має нести відповідальність перед потерпілою за завдану джерелом підвищеної небезпеки шкоду. Однак, враховуючи, що транспортний засіб не вибув із володіння безпосереднього власника ОСОБА_12 , на момент дорожньо-транспортної пригоди, яка стала можливою внаслідок неналежного контролю за зберіганням та використанням вказаного транспортного засобу його власником, в результаті чого ОСОБА_4 заволодів мотоциклом та спричинив на ньому ДТП, відповідно можна прийти до висновку що обов?язок відшкодування завданої дорожньо-транспортної пригоди шкоди повинен покладати на власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки та винуватця ДПС спільно.
Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об?єкта зобов?язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов?язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об?єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.
Оцінюючи розмір моральної шкоди, вважає, що слід виходити із тяжких й непоправимих наслідків, які настали для потерпілої, - отримання тяжких тілесних ушкоджень. Така втрата кардинально змінила життя потерпілої, змінила звичайний уклад життя, звички, цінності, постійну гостру необхідність перебування у медичних закладах, відновленні, реабілітації. Зазначає, що ті страждання та отриману психологічну травму, яку перенесла потерпіла у день трагедії, і надалі продовжуються. З плином часу, важкість і гострота страждань не зменшились. Такі страждання та біль, не лише не зменшились із плином часу, а і, очевидно, не зменшиться ніколи. 
В результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_10 , отримала тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми: перелом кісток склепіння та основи черепа справа (лінійний перелом тім?яної кістки з переходом на скроневу та комірки соскоподібного відростка в середню черепну ямку, перелом лобного відростка виличної кістки та медіальної стінки орбіти), вогнищевий забій головного мозку, важного ступеню із розмноженням мозкової речовини лівої гемісфери головного мозку, скепідуральний крововилив невеликого об?єму в тім?яній ділянці справа без мас. Ефекта, травматичний субарахноїдальний крововилив важкого ступеня, вогнищева внутрішньомозкова гематома лівої лобної, скроневої та тім?яної ділянок з отореєю, гемоотоліквореєю справа, травматичний набряк: головного мозку лівої гемісфери із зміщенням серединних структур вправо з розвитком коми 1 ступеня; багатофрагментарний перелом кісток носа; тупа травма грудної клатки: косий перелом зовнішньої третини дафіза правої ключиці, лінійні переломи 4-5 ребр справа, без вираженого змішення фрагментів із забоєм верхньої частки, задніх відділів правої легені та розвитком травматичного шоку ІІ-І ступеню, які по ступеню тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя в момент виникнення (заподіяння).
Від отриманих травм ОСОБА_10 лікувалась в умовах стаціонару приблизно 3 місяці. Весь цей час та в подальшому після виписки із лікувального закладу вона відчувала біль, не могла спати, майже постійно від болю кричала.
Наслідки перенесеного тривалого стресу призводили до негативних психоемоційних змін: зниження та нестійкий настрій, реакції замикання, з поступовим (по мірі дорослішання) усвідомленням подальших фізичних обмежень та втрати улюблених занять, з формуванням тривоги щодо майбутнього та комплексів неповноцінності, що завдало додаткових засмучень.
В наслідок спричинення тілесних ушкоджень у ДТП, яка відбулась 12.05.2025, стали для потерпілої ОСОБА_10 , інтенсивно та тривало психотравмувальними: обумовили значні негативні зміни фізичної, психоемоційної та соціальної сфер особистості, тривало погіршували його соціальне функціонування та якість життя, чим заподіяли потерпілій істотні моральні страждання. Орієнтовний розмір заподіяної моральної шкоди потерпілій, з урахування частково відшкодованої ОСОБА_15 суми в розмірі 100000 грн., враховуючи характер та обсяг фізичних, душевних, моральних і психічних страждань, враховуючи неповоротні та негативні зміни у житті потерпілої, оцінюють в 900000 грн. 
Представник позивача за даним позовом – адвокат ОСОБА_16 в судовому засіданні заявлений позов підтримав, покликаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просить позов задоволити.
Представник ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_9 просить врахувати, що дозволу обвинуваченому на користування транспортним засобом він не давав, сам ОСОБА_4 вважає себе винуватцем ДТП і не вбачає підстав, щоб власник транспортного засобу ніс відповідальність. Вважає, що зі сторони її довірителя жодної недбалості при зберіганні транспортного засобу проявлено не було. Позовні вимоги в розмірі 900000 грн жодними доказами, на її думку, не підтверджені. Також просить врахувати, що потерпіла є особою з 1 групою інвалідності, є визнаною судом недієздатною, не усвідомлює значення своїх дій та не може керувати ними, а тому не мала права без супроводу опікуна перебувати на проїжджій частині. Вважає, що мала місце недбалість зі сторони представника потерпілої і просить суд у задоволені позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_12 відмовити у повному розмірі, зняти арешт з усього майна ОСОБА_12 на яке було накладено у відповідності до ухвали Дрогобицького районного суду Львівської області у межах даної кримінальної справи; стягнути на користь ОСОБА_12 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі -20000,00 грн. Щодо встановлення ступеню вини обвинуваченого та призначеної міри покарання передбаченої ст.286 ККУ покладається на розсуд суду.
Відповідач ОСОБА_4 даний позов визнав частково, просить суд врахувати ту обставину, що він не працює, є студентом. 
Захисник обвинуваченого – адвокат ОСОБА_6 також при визначенні до відшкодування суми моральної шкоди просить суд врахувати, що потерпіла, будучи визнаною судом недієздатною та маючи визначеного опікуна, пересувалася громадським транспортом та перебувала на проїжджій частині сама. Також, враховуючи, що обвинувачений є студентом, а його батько – інвалідом, просить застосувати лояльність при визначенні суми моральної шкоди, яку його підзахисний має сплатити потерпілі
Суд враховує дані під час судового розгляду показання свідка ОСОБА_17 , про те, що він є сином власника транспортного засобу. Його батько у даний час перебуває за кордоном, є інвалідом 3 групи. Транспортний засіб батько нікому не передавав і не продавав. Мотоцикл був у нього (свідка). На момент вчинення ДТП передав транспортний засіб своєму другові ОСОБА_13 . Про те, що він передав його ще комусь, йому відомо не було. Транспортним засобом користувався батько, мотоцикл зберігався в селі Летня – за місце його проживання. Тарасу його передав орієнтовно у 2024 році, оскільки він просив дати спробувати поїздити. Можливість передачі мотоцикла з ОСОБА_13 не обговорювали. Батько не знав, що він передав транспортний засіб ОСОБА_13 , а про те, що той передав його ще комусь, дізнався вже після події. З приводу даного (передачі мотоцикла третій особі без його відома) має претензії до ОСОБА_13 . На момент передачі транспортного засобу ОСОБА_13 мотоцикл був повністю справним.
Також при прийнятті рішення за даним цивільним позовом суд враховує дані в судовому засіданні показання свідка ОСОБА_18 , бабусі обвинуваченого, про те, що потерпілу вперше побачила в нейрохірургічному відділенні. Вона з невісткою допомагали пані ОСОБА_19 - мамі потерпілої, чергуючи біля останньої в лікарні. В червні потерпіла перебувала у паліативному відділенні, потім була переведена у бальнеологію. Вони з мамою потерпілої та невісткою чергувалися біля неї вночі, готували їжу, купували гігієнічні засоби. Медикаменти по потребі купували батьки обвинуваченого. 
Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню потерпілій, суд вважає за необхідне вказати наступне.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).
Згідно роз`яснень, наданих у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
У статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, N 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту частини третьої статей 12 та 81 ЦПК України.
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19.
Відповідно до положень пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожного конкретного випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені та доведені.
Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав».
Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи.
Вищевказана позиція узгоджується з постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).
Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
З урахуванням вищенаведених імперативних норм чинного законодавства суд дійшов висновку про те, що відшкодування моральної шкоди внаслідок ДТП, якщо водій не є власником авто і не має поліса ОСЦПВ, здійснюється безпосередньо винним водієм.
Власник транспортного засобу не зобов`язаний платити за моральну шкоду (якщо не доведено його власної вини, наприклад, умисної передачі авто п`яній людині чи технічно несправній машині), оскільки відповідальність за шкоду від джерела підвищеної небезпеки несе особа, яка ним керувала.
Суду в межах розгляду даного кримінального провадження не представлено доказів доведеності вини власника, яка б підтверджувала його обов`язок відшкодувати моральну шкоду потерпілій.
Даний висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 1 серпня 2024 року у справі №950/2479/22. 
Верховним Судом у постанові від від 05.12.2022 в справі № 214/7462/20 надано роз`яснення про те, що гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. 
Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди потерпілій, суд враховує, що здоров`я людини є найвищою соціальною цінністю. ОСОБА_10 зазнала моральних страждань через заподіювання їй моральної шкоди, та, у зв`язку з наведеним, суд не ставить під сумнів у даний час її вкрай незадовільний фізичний стан, відчуття потерпілою відчаю та пригнічення, а тому на підставі ст.1167 ЦК України така шкода підлягає відшкодуванню і з урахуванням наведених норм права та встановлених судом обставин справи. Також, визначаючи суму, суд враховує особу обвинуваченого, характер його дій, суму, яка вже сплачена ОСОБА_4 потерпілій добровільно, та застосовує принцип розумності та справедливості.
Отже, беручи до уваги конкретні обставини провадження, наслідки, що наступили, характер і глибину душевних, емоційних, моральних страждань, які перенесла та продовжує переносити потерпіла та зважаючи на обставини при яких було заподіяно моральну шкоду, ґрунтуючись на принципах розумності і справедливості, суд вважає, що позовні вимоги представника потерпілої в частині відшкодування моральної шкоди підлягають до задоволення частково, і з ОСОБА_4 , як заподіювача шкоди, на користь потерпілої слід стягнути 300000 грн. моральної шкоди, а в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.
З приводу заявленого представником відповідача ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_9 клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20000 грн., слід зазначити наступне: 
Нормами КПК встановлено, що, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат (п.13 ч.1 ст.368, ч.4 ст.374 КПК). Оскільки ст.126 КПК визначено, що означене питання може бути вирішено й ухвалою суду, суд доходить висновку, що у випадку заявлення учасниками кримінального провадження клопотання про компенсацію процесуальних витрат суд, ухвалюючи остаточне рішення за результатами розгляду кримінального провадження (вирок або ухвалу), вирішує питання щодо розподілу процесуальних витрат.
Відповідно до ч.2 ст.120 КПК України витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.
Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.
Стороною відповідача не представлено суду доказів на підтвердження понесення ним витрат на правову допомогу, а тому в задоволенні даного клопотання слід відмовити.
Інші питання, які вирішуються судом при ухваленні вироку.
У відповідності до пункту 3 частини 1 статті 118 КПК України до процесуальних витрат у кримінальному провадженні віднесені, зокрема, витрати, пов`язані із залученням експертів. 
За змістом статті 15 Закону України «Про судову експертизу», частини 2 статті 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта. 
Згідно з довідкою про витрати на проведення інженерно транспортної експертизи №СЕ-19/114-25/11912-ІТ від 11.06.2025 в кримінальному провадженні №12025141110000709 витрати на проведення експертизи становлять 4457 грн. 
Згідно з довідкою про витрати на проведення інженерно транспортної експертизи №СЕ-19/114-25/11913-ІТ від 13.06.2025 в кримінальному провадженні №12025141110000709 витрати на проведення експертизи становлять 4457 грн. 
Згідно з довідкою про витрати на проведення інженерно транспортної експертизи №СЕ-19/114-25/12793-ІТ від 19.06.2025 в кримінальному провадженні №12025141110000709 витрати на проведення експертизи становлять 4457 грн. 
Згідно з довідкою про витрати на проведення інженерно транспортної експертизи №СЕ-19/114-25/16695-ІТ від 28.07.2025 в кримінальному провадженні №12025141110000709 витрати на проведення експертизи становлять 4457 грн. 
За таких обставин суд, ухвалюючи вирок у кримінальному провадженні, вирішує стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 на користь держави документально підтверджені витрати за проведені вищевказані експертизи.
На стадії досудового розслідування обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід не обирався, підстав для його обрання суд не вбачає. 
Ухвалою суду від 28.10.2025 судом вживалися заходи забезпечення позову, на підставі ст.158 ЦПК України такі слід скасувати. 
З речовими доказами слід поступити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 349, 368 - 371, 373, 374 КПК України, 
ухвалив:
ОСОБА_4 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.286 КК України, за якою призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років 3 (трьох) місяців позбавлення волі з позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.
На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік 3 (три) місяці.
Згідно з п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання та періодично з`являтися у вказані органи для реєстрації.
Цивільний позов прокурора Дрогобицької окружної прокуратури в інтересах Дрогобицької міської ради до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди – задоволити. 
Стягнути з ОСОБА_4 в користь Дрогобицької міської ради 31320 (тридцять одну тисячу триста двадцять) гривень витрат на стаціонарне лікування потерпілої від злочину ОСОБА_10 . 
Цивільний позов ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_10 до ОСОБА_4 та ОСОБА_12 про відшкодування моральної шкоди - задоволити частково.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_10 300000 (триста тисяч гривень) моральної шкоди. 
В решті позову – відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_4 в користь Державного бюджету України судові витрати в сумі 4457 гривень 00 копійок за проведення інженерно-транспортної експертизи №СЕ-19/114-25/11912-ІТ від 11.06.2025.
Стягнути з ОСОБА_4 в користь Державного бюджету України судові витрати в сумі 4457 гривень 00 копійок за проведення інженерно-транспортної експертизи №СЕ-19/114-25/11913-ІТ від 13.06.2025.
Стягнути з ОСОБА_4 в користь Державного бюджету України судові витрати в сумі 4457 гривень 00 копійок за проведення інженерно-транспортної експертизи №19/114-25/12793-ІТ від 19.06.2025.
Стягнути з ОСОБА_4 в користь Державного бюджету України судові витрати в сумі 4457 гривень 00 копійок за проведення інженерно-транспортної експертизи №19/114-25/16695-ІТ від 28.07.2025.
Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27.05.2025 – скасувати. 
Заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали суду від 28.10.2025 ( справа № 442/5911/25; провадження № 1кп/442/372/2025),– скасувати. 
Речові докази: 
Мотоцикл марки GEON модель AERO 200 рн.з. НОМЕР_1 , 2013 року випуску, чорного кольору, – повернути ОСОБА_4 ;
Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, з підстав, передбачених ст.394 КПК України.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги за відсутності такої скарги, а при оскарженні вироку - після постановлення ухвали апеляційним судом.
Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення. 
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Вирок виготовлено в нарадчій кімнаті. 
Суддя ОСОБА_1