Іменем України
РІШЕННЯ

10 червня 2026 року 	м. Чернігів	справа № 927/132/26 	
Господарський суд Чернігівської області в складі судді Фесюри М.В., за участю секретаря судового засідання Ткачової А.Ю., розглянувши справу за правилами загального позовного провадження
за позовом Чернігівської окружної прокуратури, вул. Шевченка, 1, м. Чернігів, 14000, код ЄДРПОУ 02910114,
в інтересах держави в особі
позивач: Новобілоуської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області,
вул. Свиридовського, 54, с. Новий Білоус, Чернігівського району, Чернігівської області, 15501, код ЄДРПОУ 04411898,
до відповідача-1: ОСОБА_1 ,
АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ,
до відповідача-2: Фермерського господарства "Роїщанське",
вул. Молодіжна, 7, с. Роїще, Чернігівського району, Чернігівської області, 15520, код ЄДРПОУ 40093939,
до відповідача-3: Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернігівська індустріальна молочна компанія",
вул. Садова, 6, с. Шибиринівка, Чернігівського району, Чернігівської області, 15515, код ЄДРПОУ 34832050,
про зобов`язання повернути земельну ділянку
за участю представників сторін: 
прокурор: Савицька С.І.
відповідача-1: Столяренко О.В.
відповідча-2: Столяренко О.В.

18.02.2026 до Господарського суду Чернігівської області надійшла позовна заява Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Новобілоуської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області до відповідачів: ОСОБА_1 , Фермерського господарства "Роїщанське" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернігівська індустріальна молочна компанія", у якій прокурор просить зобов`язати ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ), Фермерське господарство «Роїщанське» (ЄДРПОУ - 40093939), Товариство з обмеженою відповідальністю «Чернігівська індустріальна молочна компанія» (ЄДРПОУ - 34832050) повернути Новобілоуській сільській раді Чернігівського району Чернігівської області (ЄДРПОУ - 04411898) земельну ділянку з кадастровим номером 7425585500:07:000:4000 площею 33,0426 га, розташовану в адміністративних межах Новобілоуської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області.
В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що оскаржуваний наказ прийнято з порушенням вимог статей 116, 118, 121, 123, 134 Земельного кодексу України, статей 7, 12 Закону України «Про фермерське господарство», оскільки ОСОБА_1 вже отримував від Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області земельну ділянку для ведення фермерського господарства, а отже надання в оренду наступної земельної ділянки повинно було проведено за встановленою процедурою земельних торгів (аукціону).
Протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 18.02.2026 справу № 927/132/26 передано на розгляд судді ФесюріМ.В.
Ухвалою суду від 23.02.2026 відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 18.03.2026 на 11:00; встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті, зокрема, відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання до суду та іншим учасникам справи відзиву на позов.
Ухвала суду від 10.06.2025 була доставлена відповідачам в їх Електронні кабінети у підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС 11.06.2025 о 00:21, що підтверджується довідками про доставку електронного листа.
Та на поштову адресу, отримана ОСОБА_1 04.03.2026, ФГ «Роїщанське» - 03.03.2026.
У зв`язку з перебуванням судді Фесюри М.В. у відпустці, підготовче засідання, призначене на 18.03.2026, 11:00, не проводилось та перенесено на 25.03.2026, 11:00 год, про що повідомлено учасників судового процесу.
05.03.2026 від Новобілоуської сільської ради надійшли додаткові пояснення у справі №02-20/198 від 05.03.2026, в яких позивач підтримує позов та просить задовольнити позовні вимоги.
13.03.2026 від відповідача-1 до суду через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву №12/03-02, в якому ОСОБА_1 проти позовних вимог заперечив. Вважає, що позовна заява ґрунтується на припущеннях, діями відповідачів не порушені норми чинного законодавства, ОСОБА_1 надав належні документи для отримання земельної ділянки в користування, передбачені на той час нормами законодавства, ГУ Держгеокадастр видав накази в межах своїх повноважень, договір оренди укладено з дотриманням норм ЗУ «Про оренду землі», орендована земельна ділянка використовується за цільовим призначенням, орендна плата сплачується своєчасно та в повному обсязі.
17.03.2026 від Чернігівської окружної прокуратури надійшла відповідь на відзив, в якій прокурор заперечує проти доводів відповідача-1, викладених у відзиві, посилаючись на те, що на момент отримання ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером 7425585500:07:000:4000 площею 33,0426 га, ним вже було створено ФГ «Роїщанське» - 02.11.2015, та впродовж 2015 року набуто право оренди на інші земельні ділянки для ведення фермерського господарства, тому спірна земельна ділянка могла бути отримана лише юридичною особою - ФГ «Роїщанське», та виключно на земельних торгах, а не ОСОБА_1 , як фізичною особою за спрощеною процедурою.
В судовому засіданні 25.03.2026 суд постановив із занесенням до протоколу судового засідання про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 22.04.2026, 11:00.
26.03.2026 від ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення, в яких він, зазначає про те, що у разі, якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, і таке майно залишається у набувача, то позов про визнання правочину недійсним та про застосування наслідків недійсності правочину є ефективним способом захисту. На думку відповідача-1, вимоги щодо повернення земельної ділянки саме як негаторний позов не відповідає нормам діючого законодавства.
20.04.2026 від Чернігівської окружної прокуратури надійшли письмові заперечення на пояснення, в яких прокурор з посиланням на постанову Верховного Суду від 05.02.2025 у справі №917/1476/23 зазначає, що відсутність у орендаря та в свою чергу у суборендаря правових підстав для користування земельною ділянкою (користування землею на підставі нікчемного договору) свідчить про те, що останні використовують її незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном. За таких обставин, оскільки договір оренди між ОСОБА_1 та Головним управлінням Держгеокадастру у Чернігівській області від 17.05.2016 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 7425585500:07:000:4000 площею 33,0426 га, за відсутності для цього підстави, визначеної в частині 7 статті 134 ЗК України, укладений без дотримання конкурентних засад, тобто спрямований на незаконне заволодіння земельними ділянками комунальної власності (а на момент укладання договору - державної власності), він порушує публічний порядок та згідно з частинами першою та другою статті 228 ЦК України є нікчемним. Зобов`язання повернути орендаря та суборендаря спірну земельну ділянку позивачу, призведе до відновлення порушених прав держави в особі Новобілоуської сільської ради та є ефективним, оскільки договір оренди, на підставі якого земельна ділянка була передана у користування є нікчемним, а відтак відповідачі користуються земельною ділянкою за відсутністю на те правових підстав.
В судовому засіданні 22.04.2026 суд постановив із занесенням до протоколу судового засідання ухвалу про оголошення перерви в судовому засіданні до 18.05.2026, 11:00.
04.05.2026 від відповідача-1 надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника ОСОБА_1 
15.05.2026 від відповідача-1 надійшла заява про застосування строків позовної давності, в якій ОСОБА_1 зазначає про те, що на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області №59-ОТГ від 30.12.2020 спірна земельна ділянка передана у комунальну власність Новобілоуської об`єднаної територіальної громади в особі Новобілоуської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області (право власності сільської ради зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 20.04.2021). У відповідності до Додатку до Акту від 30.12.2020 в п. 38 зазначено, що земельна ділянка знаходиться в оренді ОСОБА_1 , акт підписано головою Новобілоуської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області. Позивач не заперечує, шо він знав про існування Договору оренди та відповідно суборенди, отримував та отримує орендну плату у відповідності до Договору оренди. Відповідач-1 посилається на висновок Верховного Суду від 06.03.2018 у справі №607/15489/-ц, в якому зазначається, що негаторний позов як ефективний захист: зайняття земельної ділянки шляхом часткового накладення не є позбавленням власника фактичного володіння нею. У такому випадку ефективним способом захисту порушеного права є негаторний позов (усунення перешкод у користуванні) відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, а не віндикаційний позов про витребування ділянки (ст. 388 ЦК України). У даному випадку має місце саме витребування земельної ділянки.
Від Чернігівської окружної прокуратури надійшли письмові заперечення від 18.05.2026 на заяву про застосування строків позовної давності, в яких зазначає про те, що у матеріалах справи відсутні докази обізнаності позивача - Новобілоуської сільської ради про те, що ОСОБА_1 , будучи засновником ФГ не мав права поза конкурсом отримувати земельні ділянки для ведення фермерського господарства на підставі наказів Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області. Інформація стала відома Новобілоуській сільській раді з листа Чернігівської окружної прокуратури від 11.12.2025 року № 55-77-9408вих-25. На підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області № 59-ОТГ від 30.12.2020 спірна земельна ділянка передана у комунальну власність Новобілоуської об`єднаної територіальної громади в особі Новобілоуської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області (право власності сільської ради зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 17.02.2021). Новобілоуська сільська рада не наділена наглядовими чи контрольними функціями з перевірки законності наказів Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, не є учасником з надання і отримання адміністративної послуги у вигляді державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку, відсутні підстави вважати, що зазначений орган міг довідатись про порушення права власності територіальних громад сіл, селищ, міст області до вивчення вказаного питання окружною прокуратурою.
В судовому засіданні 18.05.2026 суд постановив із занесенням до протоколу судового засідання про перехід до стадії ухвалення судового рішення та оголосив про те, що вступна та резолютивна частини рішення будуть оголошені 28.05.2026 об 11:30.
Ухвалою від 25.05.2026 суд постановив, що у зв`язку з відрядженням судді Фесюри М.В., судове засідання, призначене на 28.05.2026 об 11:30 год. не проводитиметься. У зв`язку з чим судове засідання у якому буде оголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення переноситься на 10.06.2026, 12:00, про що повідомлено учасників судового процесу.
04.06.2026 від ТОВ «Чернігівська індустріальна молочна компанія» надійшла заява про застосування строків позовної давності. 
09.06.2026 від Чернігівської окружної прокуратури надійшли заперечення на заяву про застосування строку позовної давності.
В судове засідання 10.06.2026 прибув прокурор та представник відповідача-1 та відповідача-2.
В судовому засіданні 10.06.2026 на підставі ч. 6 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України суд проголосив вступну та резолютивну частини рішення.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши учасників судового процесу, з`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, суд ВСТАНОВИВ:
Відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 01.04.2016 № 25-4916/14-16-сг «Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки» Симончуку О.В. у користування на умовах оренди для ведення фермерського господарства передано земельну ділянку з кадастровим номером 7425585500:07:000:4000 площею 33,0426 га.
17.05.2016 року між Симончуком Олександром Володимировичем та Головним управлінням Держгеокадастру у Чернігівській області укладено договір оренди землі, а саме: земельної ділянки для ведення фермерського господарства з кадастровим номером 7425585500:07:000:4000, розташованої на території Новобілоуської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області (тепер – Новобілоуська ОТГ Чернігівського району) загальною площею 33,0426 га, строком на 7 років (п.1, 2, 8 договору оренди).
Актом встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) встановлено межі земельної ділянки з кадастровим номером 7425585500:07:000:4000 площею 33,0426 га, яка знаходиться на території Новобілоуської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області та передається в оренду громадянину ОСОБА_1 та визначено в натурі (на місцевості) відповідно до затвердженого проекту землеустрою.
Договір оренди від 17.05.2016 зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.05.2016.
В подальшому, між Головним управлінням Держгеокадастру у Чернігівській області та ОСОБА_1 08.08.2019 та 09.04.2020 укладено додаткові угоди до договору оренди землі, зокрема додатковою угодою від 09.04.2020 року внесено зміни до п. 8 Договору оренди землі, укладеного 17.05.2016, щодо терміну його дії та визначено, що останній укладений строком на 17 (сімнадцять) років.
Наказом Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області №59-ОТГ від 30.12.2020 передано Новобілоуській сільській раді Чернігівського району Чернігівської області у комунальну власність Новобілоуської територіальної громади земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 386,5627га, які розташовані за межами населених пунктів на території Новобілоуської територіальної громади Чернігівського району Чернігівської області згідно з актом приймання-передачі.
Актом приймання-передачі земельної ділянки сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність від 30.12.2020 року Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області передало із державної власності, а Новобілоуська сільська рада Чернігівського району Чернігівської області прийняла у комунальну власність Новобілоуської територіальної громади земельні ділянки згідно з додатком, зокрема і земельну ділянку з кадастровим номером 7425585500:07:000:4000 площею 33,0426 га.
ОСОБА_1 на підставі договору суборенди землі б/н від 04.01.2021 передав у строкове платне користування ТОВ «Чернігівська індустріальна молочна компанія» (код ЄДРПОУ 34832050) земельну ділянку з кадастровим номером 7425585500:07:000:4000, площею 33,0426 га. Строк дії договору суборенди встановлений до 17.05.2033, про що містяться відомості у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 
Згідно з інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 упродовж 2015 року (до отримання спірної земельної ділянки) отримав земельні ділянки з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства на території Чернігівської області, зокрема: на території Малодівицької ОТГ Прилуцького району: з кадастровими номерами: №7424186600:02:000:0999 площею 12,143 га, №7424186600:02:000:0858 площею 39,0093 га, № 7424186600:02:000:0997 площею 17,6251 га, № 7424186600:02:000:0998 площею 19,2662 га (Петрівський с/о) – речове право оренди зареєстроване 04.02.2015;
- на території Шибиринівського старостинського округу Михайло – Коцюбинської ОТГ Чернігівського району: земельні ділянки з кадастровими номерами № 7425589900:04:000:2008 площею 40,9413 га, № 7425589900:05:000:2010 площею 31,4558 га, № 7425589900:07:000:2005 площею 38,0426 га, № 7425589900:08:000:2012 площею 18,7683 га, № 7425589900:06:000:2025 площею 8,5826 га, № 7425589900:05:000:2008 площею 12,0738 га, № 7425589900:05:000:2009 площею 27,8742 га, № 7425589900:08:000:2013 площею 27,5556 га, № 7425589900:06:000:2024 площею 10,3975 га, № 7425589900:06:000:2023 площею 7,3202 га, № 7425589900:06:000:2022 площею 17,2003 га – речове право оренди земель зареєстроване 02.09.2015;
- на території Ріпкинської ОТГ земельні ділянки з кадастровими номерами: №7424480400:07:001:0152 площею 19,468 га, №7424480400:03:001:0162 площею 17,5126 га, № 7424480400:05:001:0255 площею 18,0286 га (Великовіський с/о) речове право оренди земель зареєстроване 04.11.2015.
Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань фермерське господарство «Роїщанське» (код ЄДРПОУ 40093939) зареєстровано 02.11.2015.
За твердженням прокурора, ОСОБА_1 , будучи засновником ФГ «Роїщанське», не мав права поза конкурсом отримувати земельні ділянки для ведення фермерського господарства та зобов`язаний їх повернути у володіння та розпорядження Новобілоуської сільської ради.
Оцінка суду.
Щодо підстав представництва інтересів держави (територіальної громади) прокурором в даній справі.
Статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).
Водночас, існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі):
«Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».
При цьому ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує - наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.
У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.
Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах, не може тлумачитися розширено.
Відтак прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).
Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».
У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».
Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18).
Відповідно до ч. 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.
У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
Згідно з ч. 4, 7 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.
Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі 912/2385/18.
Як вбачається з матеріалів позовної заяви, останню прокурором подано в особі Новобілоуської сільської ради у зв`язку із невиконанням нею своїх обов`язків щодо захисту інтересів територіальної громади у суді.
Відповідно до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» сільські, селищні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.
Згідно із ч. 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.
Як встановив суд, власником спірних земельних ділянок є територіальна громада в особі Новобілоуської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, а відтак сільська рада є компетентним органом, який у спірних правовідносинах повинен вживати заходів щодо захисту інтересів територіальної громади.
З матеріалів справи вбачається, що прокурор звертався до Новобілоуської сільської ради з листом від 11.12.2025 №55-77-9408вих-25 від 11.12.2025, у якому повідомив про виявлені порушення законодавства при передачі спірної земельної ділянки, а також просив повідомити про вжиті заходи щодо усунення перешкод у користуванні цією земельною ділянкою.
Тобто прокурор повідомив позивача про виявлені порушення та необхідність вжиття заходів представницького характеру для захисту законних інтересів територіальної громади. Новобілоуська сільська рада не вживала заходів щодо усунення перешкоду у користуванні спірних земельних ділянок, про що повідомила Чернігівську окружну прокуратури у листі №02-20/1169 від 25.12.2025.
Отже, підставою реалізації прокурором представницьких функцій стала усвідомлена пасивна поведінка позивача, який є компетентним органом у спірних правовідносинах, і у разі виявлення порушень законодавства має право звернутись до суду щодо захисту порушених інтересів, однак цього не зробив і не планує робити.
Зважаючи на викладене та виходячи із предмету і підстав позову, сформульованих прокурором, суд доходить висновку, що він правильно визначив Новобілоуську сільську раду позивачем, оскільки вона є компетентним органом, втім не звернулася до суду з позовом з метою захисту порушених інтересів територіальної громади.
У порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор повідомив позивача 16.02.2026 про намір подати позов в інтересах держави в особі Новобілоуської сільської ради про зобов`язання повернути земельні ділянки.
За таких обставин у їх сукупності, суд дійшов висновку про доведення з боку прокурора бездіяльності Новобілоуської сільської ради як підстави для звернення органу прокуратури до суду за захистом інтересів територіальної громади та про наявність підстав для звернення прокурора з цим позовом до суду.
Щодо суті позовних вимог.
Відносини, пов`язані із створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються Земельним кодексом України (далі у тексті – ЗК України), Законом України «Про фермерське господарство» та іншими нормативно-правовими актами України.
Частиною першою статті 116 Земельного кодексу України (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
За змістом частин першої-третьої статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу. 
Стаття 123 ЗК України врегульовує загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування у тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати не передбачені цією статтею матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу.
За змістом частини третьої статті 134 ЗК України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів, для сінокосіння і випасання худоби, для городництва.
Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про фермерське господарство» право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство.
Порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства визначений статтею 7 Закону України «Про фермерське господарство». Нею передбачені процедура звернення, вимоги до змісту заяви для отримання у власність або в оренду земельної ділянки державної чи комунальної власності з метою ведення фермерського господарства, строк розгляду такої заяви, умови щодо передання земельних ділянок лісового та водного фондів.
Згідно зі статтею 8 Закону України «Про фермерське господарство» після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб.
Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства як форми підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Надання (передача) фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про фермерське господарство» землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.
За змістом положень статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону України «Про фермерське господарство» після укладення договору користування землею, у тому числі на умовах оренди, фермерське господарство реєструється в установленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. Після державної реєстрації фермерське господарство має право на отримання додаткової земельної ділянки (ділянок), але як юридична особа, на конкурентних засадах через участь у торгах, а не як фізична особа - громадянин України із метою створення фермерського господарства.
З урахуванням вимог статей 7, 8, 12 Закону України «Про фермерське господарство», статей 116, 121, 123, 134 ЗК України право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності одного виду громадянин може використати один раз. Додатково земельні ділянки громадянин або фермерське господарство можуть отримати на конкурентних засадах через участь у торгах. Аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 525/1225/15-ц, у постановах Верховного Суду від 13.06.2023 у справі № 908/1445/20, від 07.06.2023 у справі № 922/3737/19, від 14.03.2023 у справі № 922/1974/19, від 07.03.2023 у справі № 922/3108/19.
Як встановлено судом, на момент отримання ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером 7425585500:07:000:4000 площею 33,0426 га, ним вже було створено фермерське господарство «Роїщанське» (05.11.2015) та впродовж 2015 року набуто право оренди на інші земельні ділянки для ведення фермерського господарства, право оренди яких було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а отже, спірна земельна ділянка могла бути отримана лише юридичною особою - ФГ «Роїщанське» виключно на земельних торгах, а не ОСОБА_1 , як фізичною особою за спрощеною процедурою.
Відповідно до інформації Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 21.05.2025 №10-25-0.3-2876/2-25 та наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області № 25-2330/14-16-сг від 18.02.2016 та № 25-2409/14-16-сг від 19.02.2016 земельна ділянка з кадастровим номером 7425585500:07:000:4000 площею 33,0426 га передана в оренду ОСОБА_1 без проведення процедури продажу права оренди на них на земельних торгах. 
ОСОБА_1 вчинено дії, спрямовані на отримання земельної ділянки з кадастровим номером 7425585500:07:000:4000 площею 33,0426 га після отримання ряду інших земельних ділянок на території Чернігівської області для ведення фермерського господарства у передбаченому законодавством спрощеному порядку та реєстрації фермерського господарства. 
Водночас, додатково земельні ділянки могли бути отримані ОСОБА_1 виключно на конкурсних засадах через участь у торгах, оскільки право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності одного виду громадянин може використати один раз. Так само і фермерське господарство «Роїщанське» може отримувати додатково земельні ділянки лише на конкурентних засадах через участь у торгах. 
Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.02.2025 по справі №917/1476/23.
Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України (далі в тексті - ЦК України) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За змістом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Частиною другою статті 215 ЦК України, зокрема, передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).
Відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (частини перша та друга).
Так, у близькій за змістом постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 зазначено, що відповідно до частин першої та другої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
У постанові Верховного Суду від 09.08.2023 у справі № 922/1832/19 зазначено: якщо існує зловживання громадянином такими пільговими умовами, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування повинен не допустити надання йому земельної ділянки на пільговій (позаконкурентній) основі, однак якщо і орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування не перешкоджає такому зловживанню, то ці особи (громадянин та відповідний орган) створюють незаконні передумови для отримання громадянином земельної ділянки на пільговій (позаконкурентній) основі, а правочин, укладений за наслідками таких діянь, спрямований на отримання земельної ділянки без дотримання конкурентних засад, спрямований на незаконне заволодіння земельною ділянкою державної чи комунальної власності, то він відповідно до частин першої та другої статті 228 ЦК України є нікчемним.
У постанові від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила: 
« 85. Оскільки договір оренди землі від 1 липня 2015 року № 6, укладений між ГУ Держземагентства у Хмельницькій області та ОСОБА_3 без дотримання конкурентних засад, спрямований на незаконне заволодіння земельною ділянкою державної власності, то він відповідно до частин першої, другої статті 228 ЦК України є нікчемним. 
86. Водночас Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що якщо правочин є нікчемним, то позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. Близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90 цс 19, пункт 72), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18, пункти 69, 70)».
В іншій справі № 922/1830/19 за позовом заступника керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області до ОСОБА_1, Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, Фермерського господарства «Скосогорівка» про визнання недійсним договору та повернення ділянок, за участю Прокуратури Харківської області Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 05.10.2022 вказала: 
« 9.26. Обмежившись посиланням на відсутність прямої заборони на отримання громадянином земельної ділянки для ведення фермерського господарства повторно, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою те, що землі фермерського господарства мають особливий статус і надаються громадянам на пільговій (позаконкурентій) основі з певною метою, а тому в кожному конкретному випадку орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на судовий розгляд спору - суд) повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника з метою недопущення зловживанням громадянином ф статей 7, 12 Закону № 973-IV, статей 116, 118, 121, 123, 134 ЗК України право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності одного виду громадянин може використати один раз. Додатково земельні ділянки громадянин або фермерське господарство можуть отримати на конкурентних засадах через участь у торгах. 
Враховуючи, що ОСОБА_9 є засновником ФГ «Сапфир», який отримав земельну ділянку для створення фермерського господарства у 2007 році, його звернення у 2014 році до ГУ Держземагенства у Полтавській області з клопотанням про відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства на позаконкурсній основі суперечить зазначеним правовим нормам».
Подібні за змістом висновки сформульовані також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19 (провадження № 12-91гс20, пункт 6.2.1): за змістом статей 1, 5, 7, 8 і 12 Закону № 973-IV після укладення договору оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства та проведення державної реєстрації такого господарства обов`язки орендаря цієї земельної ділянки виконує фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась; після державної реєстрації фермерське господарство має право на отримання додаткової земельної ділянки (ділянок), але як юридична особа, а не як громадянин з метою створення фермерського господарства, в порядку, визначеному законом, на конкурентних основах. При цьому у зазначеній справі спір виник у зв`язку з укладенням договору оренди землі від 29.12.2014, тобто до набрання чинності Законом № 1012-VIII.
Отже, за висновками Великої Палати Верховного Суду повторне передання в оренду для ведення фермерського господарства на позаконкурсній основі було незаконним і до набрання чинності Законом № 1012-VIII.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції потрібно виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати касаційного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати касаційного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів касаційного суду. Суди під час вирішення спорів у подібних правовідносинах мають враховувати саме останній правовий висновок Великої Палати Верховного Суду. 
Отже, суд враховує висновки саме Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 24.04.2019 у справі № 525/1225/15-ц (провадження № 14-6цс19), від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19 (провадження № 12-91гс20, пункт 6.2.1), за змістом яких повторне передання в оренду для ведення фермерського господарства на позаконкурсній основі було незаконним і до набрання чинності Законом № 1012-VIII. 
Таким чином, Верховний Суд у постановах від 09.08.2023 у cправі № 922/1832/19, від 10.01.2024 у cправі № 922/1130/23 (з посиланням на правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц, від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19), сформував підхід про нікчемність договору оренди землі, згідно із частинами першою та другою статті 228 ЦК України, укладеного без дотримання конкурентних засад, тобто спрямованого на незаконне заволодіння земельною ділянкою державної або комунальної власності.
Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що оскільки договір оренди від 17.05.2016, укладений між ОСОБА_1 та Головним управлінням Держгеокадастру у Чернігівській область за відсутності для цього підстави, визначеної в частині другій статті 134 ЗК України, укладений без дотримання конкурентних засад, тобто спрямований на незаконне заволодіння земельною ділянкою комунальної власності (а на момент укладання договорів - державної власності), він порушує публічний порядок та згідно із частинами першою та другою статті 228 ЦК України є нікчемним.
Разом з тим, як встановив суд, спірна земельна ділянка перебуває в суборенді у ТОВ «Чернігівська індустріальна молочна компанія» на підставі договору суборенди землі від 04.01.2021, укладеного з Симончук О.В.
За усталеними правовими висновками Верховного Суду комплексний аналіз положень статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону України «Про фермерське господарство» свідчить про те, що після укладення громадянином договору оренди земельної ділянки державної та комунальної власності для ведення фермерського господарства та створення цим громадянином фермерського господарства права й обов`язки орендаря такої земельної ділянки за договором оренди землі переходять від громадянина до фермерського господарства з дня проведення його державної реєстрації. Отже, з дати державної реєстрації користувачем земельної ділянки є фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалася. Подібні висновки неодноразово викладались Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 13.03.2018 у справі № 348/992/16-ц, від 22.08.2018 у справі № 606/2032/16-ц, від 31.10.2018 у справі № 677/1865/16-ц, від 27.03.2019 у справі № 574/381/17-ц, від 26.08.2019 у справі № 628/778/18, від 02.10.2019 у справі № 922/538/19.
Після державної реєстрації фермерське господарство має право на отримання додаткової земельної ділянки (ділянок), але в окремому порядку вже як юридична особа, на конкурентних засадах через участь у торгах, а не як фізична особа - громадянин України із метою створення фермерського господарства.
Водночас, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Отже, якщо недійсність певного правочину встановлена законом, вимога про визнання його недійсним за загальним правилом не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17). 
Отже, у разі, коли сторона правочину вважає його нікчемним, вона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи вимоги його нікчемністю. 
Враховуючи викладене, позовна вимога про визнання недійсними спірних договорів оренди землі не є ефективним способом захисту порушеного права, оскільки такі правочини є нікчемними в силу положень частин першої та другої статті 228 ЦК України.
У свою чергу належним способом захисту порушеного є зобов`язання відповідача повернути земельні ділянки.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 11.01.2023 у справі № 924/820/21, у якій, у свою чергу, врахований висновок Великої Палати Верховного Суду (постанова від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц) серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 152 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Негаторний позов – це позов власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). 
Крім того, спосіб захисту права або інтересу повинен бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц). 
Враховуючи викладене, а також зважаючи на підстави та зміст позову, у наведеному випадку спосіб захисту порушеного права, який відповідає вимогам закону і є одночасно ефективним, передбачає звернення з негаторним позовом. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц визначила, що залежно від фактичних обставин справи, вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку суд може кваліфікувати як негаторний позов.
З урахуванням наведеного, позовна вимога про повернення Новобілоуській сільській раді Чернігівського району земельної ділянки у даному випадку є такою, що спрямована на усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто негаторним. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10.01.2024 у справі № 922/1130/23. 
Верховний Суд у постанові від 05.02.2025 по справі №917/1476/23 виснував, що відсутність у орендаря та в свою чергу у суборендаря правових підстав для користування земельною ділянкою (користування землею на підставі нікчемного договору) свідчить про те, що останні використовують її незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном. 
Суд зазначає про те, що позовні вимоги про зобов`язання повернути спірні земельні ділянки також заявлені до ОСОБА_1 , ФГ «Роїщанське» та ТОВ «Чернігівська індустріальна молочна компанія».
У відомостях Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо земельної ділянки з кадастровим номером 7425585500:07:000:4000 площею 33,0426 га зазначено суборендарем - ТОВ «Чернігівська індустріальна молочна компанія».
Суд доходить висновку про задоволення позовних вимог та про зобов`язання ТОВ «Чернігівська індустріальна молочна компанія» повернути спірну земельну ділянку з кадастровим номером 7425585500:07:000:4000 площею 33,0426 га, розташовану в межах Новобілоуської сільської ради Чернігівського району Новобілоуській сільській раді Чернігівського району.
Як зазначалось вище, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства як форми підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Надання (передача) фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 та постановах Верховного Суду від 16.01.2024 у справі № 905/5/21, від 16.01.2024 у справі № 908/1445/20, від 10.01.2024 у справі № 922/1130/23).
За змістом приписів статті 12 Закону України "Про фермерське господарство", землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.
Відповідно до положень статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону України "Про фермерське господарство", після укладення договору користування землею, у тому числі на умовах оренди, фермерське господарство реєструється в установленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. Після державної реєстрації фермерське господарство має право на отримання додаткової земельної ділянки (ділянок), але як юридична особа, на конкурентних засадах через участь у торгах, а не як фізична особа - громадянин України із метою створення фермерського господарства (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 24.04.2019 у справі № 525/1225/15-ц та постановах Верховного Суду від 16.01.2024 у справі № 908/1445/20, від 05.12.2023 у справі № 927/84/19, від 21.11.2023 у справі № 908/423/20).
Аналізуючи відносини щодо створення фермерського господарства і набуття ним права власності (користування) землею, можна зробити висновок, що dejure отримує землю фізична особа - засновник фермерського господарства, однак defacto він діє в інтересах створюваного ним фермерського господарства.
Аналогічні висновки викладено і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.10.2022 року в справі № 922/1830/19.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскільки спірна земельна ділянка отримана ОСОБА_1 для ведення створеного ним фермерського господарства «Роїщанське», і фактично, отримуючи спірну земельну ділянку ОСОБА_1 діяв в інтересах створеного ним фермерського господарства «Роїщанське», з урахуванням приписів статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону України "Про фермерське господарство", саме вказане фермерське господарство є користувачем спірної земельної ділянки, яка неправомірно набута ним у користування, а тому позовна вимога про повернення спірної земельної ділянки фермерським господарством «Роїщанське» - підлягає задоволенню, а в частині вимог до ОСОБА_1 позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Усі інші заяви, обгрунтування, доводи учасників справи, а також докази, враховані судом, проте є такими, що не впливають на висновки суду у рішенні.
Враховуючи зазначене, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
Щодо застосування строків позовної давності. 
Згідно з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 06.03.2018 у справі № 607/15489/15-ц позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі, а тому цей позов може бути пред`явлений власником майна протягом всього часу, поки триває порушення. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.
Враховуючи зазначене, позовна давність до позовних вимог у цій справі судом не застосовується.
Доказами у справі, відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно з ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. 
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Інші докази та пояснення учасників справи судом до уваги не приймаються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду. 
За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах “Трофимчук проти України”, “Серявін та інші проти України” обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. 
Судом було вжито усіх заходів для забезпечення реалізації сторонами своїх процесуальних прав та з`ясуванні усіх питань, винесених на його розгляд.
За наведених у їх сукупності обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
У відповідності до п.2 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За таких обставин, з відповідача-1 підлягає стягненню на користь прокуратури судовий збір в сумі 2422,40 грн.
Керуючись ст.123,129,233,238,240,241 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:
1. Позовні вимоги задовольнити частково.
2. Зобов`язати Фермерське господарство «Роїщанське» (вул. Молодіжна, 7, с. Роїще, Чернігівського району, Чернігівської області, 15520, код ЄДРПОУ 40093939) та Товариство з обмеженою відповідальністю "Чернігівська індустріальна молочна компанія" (вул. Садова, 6, с. Шибиринівка, Чернігівського району, Чернігівської області, 15515, код ЄДРПОУ 34832050) повернути Новобілоуській сільській раді Чернігівського району Чернігівської області (вул. Свиридовського, 54, с. Новий Білоус, Чернігівського району, Чернігівської області, 15501, код ЄДРПОУ 04411898) земельну ділянку з кадастровим номером 7425585500:07:000:4000 площею 33,0426 га, розташовану в адміністративних межах Новобілоуської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області. 
3. Стягнути з Фермерського господарства «Роїщанське» (вул. Молодіжна, 7, с. Роїще, Чернігівського району, Чернігівської області, 15520, код ЄДРПОУ 40093939) на користь Чернігівської обласної прокуратури (рахунок UA248201720343140001000006008, банк - Державна казначейська служба України м. Київ, отримувач – Чернігівська обласна прокуратура, код ЄДРПОУ 02910114) судовий збір в сумі 2662,40 грн.
Видати накази після набрання рішенням законної сили.
В решті позову – відмовити.
Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст.241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк та в порядку, встановлені ст.256, ст. 257 Господарського процесуального кодексу України.
Повне рішення складене 10.06.2026.

Суддя М.В. Фесюра

Вебадреса Єдиного державного реєстру судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/