Справа № 303/6516/25
Провадження № 2/303/2365/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 червня 2026 року м. Мукачево
Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області у складі судді Полянчука Б.І., при секретарі Торинець Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (представник - адвокат Луцьо Ганна Василівна) до ОСОБА_2 (представник - адвокат Зачепіло Зоряна Ярославівна) про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, 
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, вказуючи, що вона та відповідач уклали шлюб 11.10.2014, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Мукачеву реєстраційної служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області, актовий запис № 545. Від даного шлюбу в них народилося троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Бажає шлюб розірвати оскільки в неї та відповідача відсутні спільні інтереси. У них різні погляди на побудову життя та благополуччя сім`ї. Між ними відсутнє взаєморозуміння. Крім того, вона довідалася про аморальну поведінку чоловіка по відношенню до неї та сім`ї. Це призвело до того, що вони разом не проживають півтора року і не підтримують подружніх стосунків. Вони втратили почуття любові та поваги один до одного. Діти зареєстровані та проживають разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 . За таких обставин сім`я розпалася остаточно, підстави для примирення відсутні, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам та інтересам дітей. ОСОБА_2 матеріально дітей не утримує, незважаючи на те, що він є працездатним, інших утриманців не має, аліменти не сплачує, є здоровим чоловіком, може працювати і зобов`язаний утримувати своїх дітей. Взаємна домовленість між нею та відповідачем про участь у матеріальних витратах на утримання дітей не досягнуто, тому з відповідача необхідно стягнути аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн. на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення найстаршою дитиною повноліття, що надасть можливість забезпечити мінімальні інтереси дітей. Крім того, зазначила, що як у мирний час, так і у нинішніх реаліях діти потребують особливої уваги та турботи, додаткових гарантій захисту їх прав та законних інтересів. Так, син ОСОБА_5 є малолітньою дитиною, а син ОСОБА_6 та донька ОСОБА_7 є дітьми підліткового віку, які потребують щоденного догляду за тілом, одяг та взуття, що у цей час є недешевим. Не останню роль відіграє і закупівля продуктів для збалансованого харчування дітей. Просила шлюб розірвати, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « ОСОБА_8 », стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у твердій грошовій сумі в розмірі по 5 000 (п`ять тисяч) гривень щомісячно на кожну дитину, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, починаючи стягнення з дня звернення з позовом до суду і до досягнення найстаршою дитиною повноліття, дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 залишити проживати з нею.
Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.09.2025 відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначила, що відповідач категорично не погоджується з викладеними в позовній заяві обставинами, оскільки вони не відповідають дійсному стану речей. Твердження позивача про відсутність спільних інтересів, різні погляди на побудову життя та благополуччя сім`ї, а також про відсутність взаєморозуміння, не є об`єктивними та не підтверджуються належними доказами. ОСОБА_2 вважає, що шлюб з позивачем не втратив своєї суті, оскільки почуття любові та поваги з його боку збережені. Відповідач переконаний, що наявні непорозуміння у стосунках мають тимчасовий характер і можуть бути подолані за умови надання подружжю можливості для примирення. Також він не погоджується з фактом того, що якщо місце проживання дітей зареєстровані з позивачкою, то він не бере участі у їхньому вихованні та утриманні. Право батьків на участь у матеріальному забезпеченні дитини має бути реалізоване рівною мірою, відповідно до принципу справедливості та співмірності, з урахуванням фінансових можливостей кожної сторони, але позивачка не надала суду жодного підтвердження того, що діти перебувають на її утриманні, а також що вона несе витрати на харчування дітей, забезпечення їх засобами гігієни, одягом, несе додаткові витрати. До справи були долучені тільки довідки, які підтверджують, що місце реєстрації дітей збігається з місцем реєстрації матері. Отже твердження позивачки про те, що діти перебувають на повному її утриманні є суб`єктивною оцінкою, яка не може впливати на об`єктивну оцінку обставин справи та обсяг обов`язків відповідача. Крім того відповідачу незрозуміло чим обумовлена сума аліментів, розмір якої складає 5000 гривень на кожну дитину, оскільки до позовної заяви не надано жодного розрахунку, в якому була би вказана загальна сума щомісячних витрат на дітей, не надано жодного підтвердження того, що такі витрати здійснюються позивачкою. Чеків щодо оплати послуг, покупок для дітей також не надано. Отже, наведені суми є лише суб`єктивними розрахунками позивачки, не підкріпленими документально, що унеможливлює їх врахування судом як достовірних доказів реальних витрат на утримання дитини. З огляду на наведене позивачка штучно завищила розмір аліментів на кожну дитину. Відповідач вважає, що для позивачки є важливим витрачати кошти на свій власний розсуд та у своїх інтересах, що не відповідає якнайкращим інтересам дитини. Станом на грудень 2025 року прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить 3196 грн. Відповідно до вимог законодавства, розмір аліментів не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тобто мінімальна гарантована сума становить 1598 грн на кожну дитину. З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення аліментів на утримання 3-х дітей у твердій грошовій сумі є безпідставними, відповідач не відмовляється від покладених на нього зобов`язань, які передбачені діючим законодавством, проте вважає, що сума у розмірі 5000 грн на кожну дитиною не є обумовленою. Таким чином, сума у розмірі 1598 грн на кожну дитину є справедливою та достатньою для забезпечення їхніх потреб відповідно до встановленого прожиткового мінімуму. Отже, викладені у позовній заяві загальні твердження про «відсутність взаєморозуміння», «погіршення стосунків» та «формальний характер шлюбу» не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Позивач не надав жодних конкретних фактів, які б свідчили про об`єктивну неможливість подружжя продовжувати спільне життя, а також позивачкою не обґрунтовано розмір аліментів на утримання дітей. Крім того, відповідач має щире бажання зберегти шлюб, вважає його не припиненим. У зв`язку з цим відсутня сукупність умов, яка б свідчила про повне припинення сімейного життя та безповоротність розпаду шлюбу. Позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підтверджені доказами, що є підставою для відмови в задоволенні позову або, принаймні, для надання сторонам строку для примирення. Просив відмовити частково у задоволені позовних вимог про стягнення аліментів і стягнути з нього аліменти у твердій грошовій сумі 1598 грн на кожну дитину, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.
Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.12.2025 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 залишено без розгляду в частині позовних вимог про залишення дітей проживати разом з позивачкою та призначено строк для примирення до 01 березня 2026 року, провадження у справі до закінчення строку на примирення зупинено. 
Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.03.2026 поновлено провадження у справі в зв`язку із закінченням строку для примирення.
Позивачка та її представник у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача подала заяву про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.
Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися без поважних причин, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 
З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами суд приходить до наступного.
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано 11.10.2014 відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Мукачеву реєстраційної служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області, актовий запис №545.
Згідно зі свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 , серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є позивач та відповідач у даній справі.
Частина 3 ст. 105 СК України передбачає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Згідно ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Відповідно до ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя.
Суд, керуючись ч. 2 ст. 112, постановляє рішення про розірвання рішення за позовом одного з подружжя, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
У судовому засіданні встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, оскільки судом встановлено, що між подружжям склалися такі стосунки, які призвели до розпаду сім`ї. 
У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що викладені позивачкою підстави для розірвання шлюбу не відповідають дійсності і шлюб можливо зберегти. У зв`язку з викладеним судом прийняті заходи для примирення подружжя шляхом встановлення строку для такого, які позивного результату не дали, оскільки подружжя не примирилися.
Вирішуючи питання про наявність підстав для розірвання шлюбу, суд звертає увагу на те, що в Україні діє принцип добровільності шлюбних відносин, закріплений в ст. 51 Конституції України та ст. 21, 24 СК України, відповідно до яких шлюб грунтуєтсья на вільній згоді жінки і чоловіка, а примушування до шлюбу або його збереження є недопустимим.
За викладених обстави позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають повному задоволенню. 
Згідно зі ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.
Оскільки, позивачка в позовній заяві просила надалі іменувати її набутим у шлюбі прізвищем, суд приходить до висновку про задоволення її вимог в цій частині, оскільки таким чином сторона скористалася наданим їй правом вибору, що закріплено в положеннях ч. 1 ст. 113 СК України.
Щодо позовних вимог про стягнення аліментів судом встановлено наступне.
Обов`язок батьків щодо утримання дітей є одним з головних конституційних обов`язків, що передбачений ч. 2 ст. 51 Конституції України і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України, якою на батьків покладено обов`язок утримувати дітей до досягнення ними повноліття.
Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.
Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Положеннями ст. 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.
Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно зі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів та інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Статтею 184 СК України визначено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі; розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше; за заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період; той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 
З копій свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 , серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є позивач та відповідач у цій справі.
Відповідно до витягів з реєстру територіальної громади, які містяться у матеріалах справи, місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач не оспорював факту проживання дітей разом з позивачкою, хоча і заперечував факт матеріального утримання дітей останньою, оскільки доказів такого нею не надано.
Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. 
Суд вважає, що заперечуючи факт матеріального утримання позивачкою дітей відповідач повинен довести зазначені обставини належними, допустимими та достатніми доказами виходячи з принципів доказування, що закріплені в процесуальному законодавстві, але такі суду не надані.
Водночас відповідно до положень ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Судом встановлено, що на теперішній час дітям виповнилося три, девять та одинадцять років, тобто виходячи з положень ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України вони проживають разом з мамою, що не заперечувалось і відповідачем.
Частиною першою ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тому суд вважає, що проживання дітей разом з позивачкою свідчить про належне виконання нею зазначеного обов`язку, оскільки зворотного або виконання цього обов`язку іншими особами відповідачем не доведено. Також суд вважає, що маючи на своєму утриманні дітей позивачка поза будь-яким обґрунтованим сумнівом несе основний тягар як матеріального утримання дітей, так і їх виховання, розвитку, догляду, лікування тощо, несе основну відповідальність за дітей та організацію їх життя.
Вирішуючи питання про розмір аліментів, який підлягає стягненню з відповідача, суд вважає, що зазначені вимоги підлягають частковому задоволенню на підставі ст. 180, 182 Сімейного кодексу України виходячи з наступного.
Пред`являючи вимогу про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей у розмірі по 5000,00 грн на кожну дитину, позивачка не довела, що саме зазначений розмір є необхідним та достатнім для матеріального забезпечення дітей. Також позивачкою не доведено, що отримуваний відповідачем дохід дозволяє йому сплачувати аліменти в заявленому розмірі і не поставить його в важке матеріальне становище, яке може призвести до неможливості сплачувати аліменти та утворення заборгованості.
Водночас суд не може погодитися із зауваження відповідача, що достатнім розміром аліментів на кожну дитину будуть аліменти в розмірі 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, що складає 1598 грн, оскільки вважає, що такий розмір аліментів буде недостатній для забезпечення дітей всім необхідним.
Також суд бере до уваги відсутність доказів наявності на утриманні відповідача батьків, інших дітей або інших осіб, які потребують стороннього догляду і цей догляд ним здійснюється.
Суд вважає, що за наведених обставин у позивачки виникли підстави заявити вимоги до відповідача про стягнення аліментів на утримання дітей. Недостатність у матері коштів на утримання дітей сумнівів не викликає і не заперечується по суті й батьком.
Визначаючи розмір аліментів, суд виходить з того, що кожний з батьків повинен приймати участь в утриманні дитини в однаковому розмірі та враховуючи обставини, що зазначені в ст. 182 СК України вважає, що з урахуванням фактичних обставин справи, динаміки значення базового соціального стандарту та маючи на увазі забезпечення тривалого та достатньо стабільного матеріального утримання малолітніх дітей, аліменти у твердій грошовій сумі 3000,00 гривень на кожну дитину протягом тривалого часу забезпечуватимуть грошове утримання в розмірі, який відповідатиме інтересам дітей, покриватиме суттєву частину витрат на них. Такий розмір аліментів забезпечуватиме тривалу, реальну, ефективну участь платника аліментів у забезпеченні потреб дітей та зважаючи на фактичні обставини не порушуватиме правила щодо дотримання загалом паритету батьків у виконанні обов`язку з матеріального утримання дітей. 
Також суд звертає увагу, що за наявності для того підстав, істотної зміни обставин тощо, сторони не позбавлені права ставити в подальшому питання про зміну розміру стягуваних аліментів, зміну способу стягнення і т. ін., а також вирішувати питання про аліменти на дитину відповідно до положень ст. ст. 189, 190 СК України.
Слід також зазначити, що при прийнятті рішення слід застосувати положення ст. 191 СК України, яка передбачає, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір за позовну вимогу про стягнення аліментів і на користь позивачки сплачений нею судовий збір за позовними вимогами про розірвання шлюбу.
Згідно з п.1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.
Керуючись ст. 141, 258-261, 273, 280-282, 354, 355, 430 ЦПК України, ст. 51 Конституції України, ст. 21, 24, 105, 110, 112, 113, 180, 181, 182, 185, 191 СК України, суд
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) до ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) про розірвання шлюбу та стягнення аліментів - задовольнити частково.
Шлюб, зареєстрований 11 жовтня 2014 року відділом державної реєстрації цивільного стану по м. Мукачеву реєстраційної служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області, актовий запис №545, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - розірвати.
Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 іменувати набутим у шлюбі прізвищем « ОСОБА_8 ».
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 по 3000,00 гривень (три тисячі гривень, 00 копійок) на кожну дитину щомісячно, починаючи стягнення з 26 серпня 2025 року і до досягнення дітьми повноліття.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20 гривні (одна тисяча двісті одинадцять гривень, двадцять копійок).
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211,20 гривні (одна тисяча двісті одинадцять гривень, двадцять копійок).
Рішення суду в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя