ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/1657/26 Справа № 243/2798/26 	  	Суддя у 1-й інстанції - Дюміна Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Свіягіна  І. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

11 червня 2026 року м. Кривий Ріг

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду Свіягіна І.М., 
при секретарі судового засідання    Примак Н.М.,
за участю захисника адвоката    Прокопцева С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника адвоката Прокопцева С.В., який діє в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , на постанову Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 квітня 2026 року, якою
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , громадянина України, непрацюючого, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,
визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000,00 гривень (сімнадцять тисяч гривень 00 копійок), з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, стягнуто судовий збір,
в с т а н о в и л а :
постановою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 квітня 2026 року ОСОБА_1 визнано винним у тому, що він 16 березня 2026 року о 19 годині 50 хвилин у м. Слов`янську по вул. Аеродромній, буд. 17, керував мопедом Honaa NH 50 MP з ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, виражене тремтіння пальців рук, поведінка, що не відповідає обстановці. Від проходження огляду на визначення стану сп`яніння у встановленому законодавством порядку водій відмовився. Від керування транспортним засобом відсторонений, мопед припаркований без порушень ПДР. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 2.5 ПДР України та вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.
На зазначену постанову захисник адвокат Прокопцев С.В., який діє в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати та провадження закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
На обґрунтування своїх вимог вказує, що для того, щоб виявити правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, транспортний засіб має бути законно зупинений працівниками поліції, в іншому випадку протиправність зупинки може поставити під сумнів й саму подальшу процедуру проведення огляду. У протоколі про адміністративне правопорушення відсутні вказівки на правові підстави зупинення транспортного засобу, у рапорті міститься загальне посилання на статтю закону, яка містить 11 пунктів. У цьому випадку відсутній факт встановлення судом обставин, визначених законом, які давали поліцейському право зупиняти транспортний засіб та вимагати пройти огляд на стан сп`яніння.
Зауважує, що відеозапис, доданий до протоколу, не є належним та допустимим доказом, оскільки запис здійснений з порушенням вимог наказу МВС № 1026 від 18.12.2018, яким затверджена відповідна Інструкція, що передбачає, що включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення.
Звертає увагу, що ОСОБА_1 не відсторонено від керування мопедом, як це передбачають вимоги закону, що також вказує на недійсність проведення огляду.
Наголошує, що рапорт не може бути доказом у справі, оскільки він складений поліцейським, який є зацікавленою особою. Рапорт не може слугувати однозначним доказом вини особи.
ОСОБА_1 у судове засідання апеляційної інстанції не прибув, при цьому належним чином повідомлений про день, час і місце апеляційного розгляду цієї справи.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 294 КУпАП апеляційний перегляд здійснюється суддею апеляційного суду протягом двадцяти днів із дня надходження справи до суду.
До того ж, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд її справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватися від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати наданих процесуальним законом заходів для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення ЄСПЛ від 07.07.1989 у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається насамперед на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється залежно від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 зазначеної Конвенції (§ 66–69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).
Частиною 6 ст. 294 КУпАП встановлено, що неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи.
За таких обставин, керуючись ст. 268 КУпАП, суд апеляційної інстанції вважає можливим розглянути цю справу за відсутності ОСОБА_1 на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи, та за участю його захисника адвоката Прокопцева С.В.
Заслухавши захисника адвоката Прокопцева С.В., який підтримав доводи своєї апеляційної скарги, вивчивши, перевіривши та оцінивши матеріали адміністративної справи, обміркувавши наведені доводи захисту, викладені ним в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з огляду на таке.
За змістом ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність цієї особи в його вчиненні та інші обставини справи, що мають значення для її правильного вирішення.
Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.
Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення необхідно з`ясовувати питання: чи було вчинено таке правопорушення, чи винна ця особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Також під час розгляду справ про адміністративні правопорушення необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у статтях 247, 280 КУпАП, а зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 цього Кодексу. У ній, зокрема, потрібно наводити докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначати мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Згідно з приписами ст. 8 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону.
Згідно з положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV рішення ЄСПЛ є джерелом права в Україні.
Відповідно до положення ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та правових позицій, викладених у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» (заява № 22150/02, параграф 2), у якому відображений принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають достатньою мірою висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.
Ці вимоги закону під час розгляду суддею місцевого суду адміністративної справи щодо ОСОБА_1 належно виконані.
Як убачається з матеріалів справи про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за керування транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння та відмову від проходження відповідного огляду.
Відповідно до п. 2.5 ПДР України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Відповідно до ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративна відповідальність передбачена за керування транспортними засобами особами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їхню увагу та швидкість реакції, а також передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває у стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Отже, доказуванню в цьому випадку підлягає факт керування транспортним засобом, виявлення ознак сп`яніння та факт відмови водія від проходження огляду на вимогу поліцейського.
Судом першої інстанції встановлено, що факт вчинення адміністративного правопорушення та винність ОСОБА_1 у його вчиненні підтверджуються доданими до протоколу про адміністративне правопорушення серії АБА № 090632 від 16.03.2026:
– відеозаписом, доданим до протоколу, з якого вбачається, що поліцейські рухалися за іншим транспортним засобом, намагаючись його наздогнати та коментуючи напрямки його руху. Після фрази поліцейського: «Він впав» поліцейський автомобіль було зупинено. Поліцейські вийшли з транспортного засобу та, дуже швидко рухаючись, у магазині наздогнали людину, запитавши у неї, чому вона тікає. Чоловік заперечив та сказав, що він зайшов у магазин за продуктами. Усі особи вийшли з магазину, де почали спілкуватися. Під час спілкування поліцейський повідомив, що чоловік їхав через кущі, впав із мопеда, міг наразити себе на небезпеку. Далі поліцейський запитав чоловіка, чи то його мопед лежить біля магазину, на що чоловік заперечив. Поліцейський повідомив, що чоловік рухався на мопеді без шолому, чому і було подано сигнал про зупинку. Далі чоловік повідомив, що він не має посвідчення водія, та назвав своє несправжнє ім`я. Під час подальшого спілкування чоловік, який виявився ОСОБА_1 , надав поліцейським документ, що посвідчує його особу, та свідоцтво про реєстрацію вказаного мопеда. Під час спілкування поліцейський повідомляє водія, що він має ознаки алкогольного сп`яніння. На пропозицію поліцейського пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у зв`язку з виявленими ознаками алкогольного сп`яніння на місці ОСОБА_1 відмовився. Поліцейський роз`яснив водієві настання адміністративної відповідальності за відмову від проходження огляду та запропонував пройти огляд на стан сп`яніння у медичному закладі, від чого водій також відмовився (29:28–30:25 хвилини відеозапису). Водієві були роз`яснені його права згідно зі ст. 268 КУпАП та ст. 63 Конституції України. Стосовно водія було складено адміністративний протокол за ч. 1 ст. 130 КУпАП, ознайомлено з його змістом;
– направленням, за змістом якого 16.03.2026 о 20:25 ОСОБА_1 був направлений до медичного закладу для проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, результати огляду відсутні;
– рапортом поліцейського В. Нефеда, за змістом якого під час несення служби було зупинено транспортний засіб — мопед Honaa НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 . Під час спілкування було повідомлено водія, що він має ознаки алкогольного сп`яніння. На пропозицію поліцейського пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у зв`язку з виявленими ознаками алкогольного сп`яніння на місці та у медичному закладі водій відмовився. Стосовно водія було складено постанову за ч. 2 ст. 126 КУпАП та протокол за ч. 1 ст. 130 КУпАП;
– поясненнями ОСОБА_2 , за змістом яких вона пояснила, що працює продавчинею в магазині «Белісімо», розташованому по вул. Данила Галицького, 7. Приблизно о 20:00 у магазин забіг невідомий чоловік, одягнений у чорний спортивний костюм, рукав куртки був брудним. Слідом за чоловіком до магазину зайшли працівники поліції, після чого чоловік почав голосно говорити, що він за кермом не їхав, а просто зайшов до магазину купити продукти. Далі невідомий вийшов із магазину разом із поліцейськими;
– постановою БАА № 001023 від 16.03.2026, за змістом якої ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126, ч. 5 ст. 121 КУпАП;
– екзаменаційною карткою водія, за змістом якої ОСОБА_1 має посвідчення водія НОМЕР_3 від 12.12.2002.
Вказані докази досліджені судом апеляційної інстанції, є належними і допустимими, такими, що беззаперечно підтверджують наявність обов`язкових ознак інкримінованого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, зокрема факт керування транспортним засобом та відмову від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, що не заперечується в апеляційній скарзі, однак зазначається про порушення порядку проведення огляду, що не знайшло свого підтвердження під час апеляційного перегляду.
Апеляційний суд наголошує, що норми чинного КУпАП та відповідної Інструкції не вимагають обов`язкової відеофіксації керування особою транспортним засобом, такий факт підлягає доведенню сукупністю доказів, які вказують, що особа керувала транспортним засобом. Більше того, саме фіксування особи в стані руху є технічно неможливим, а тому на підставі усіх наявних доказів у справі суд встановлює доведеність або спростування факту керування транспортним засобом особою, на яку складено протокол.
У цьому випадку, як убачається з відеозапису поліцейських, останні рухаються за мопедом, який впав, та водій побіг у невідомому напрямку, тому поліцейський його наздогнав у магазині. У подальшому поліцейськими наголошено на наявності ознак алкогольного сп`яніння та запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, на що ОСОБА_1 зазначив, що мопедом не керував та він не знає, чий це мопед. Однак згодом пройшов разом із працівниками поліції до мопеда, дістав із нього документи та пред`явив працівникам поліції.
Поліцейським наголошено, що ОСОБА_1 порушив вимоги ПДР України, саме тому він був зупинений, наголошено про виявлення у нього ознак алкогольного сп`яніння та запропоновано пройти огляд на місці зупинки транспортного засобу, від чого ОСОБА_1 відмовився, тому поліцейським запропоновано пройти огляд у закладі охорони здоров`я, від чого ОСОБА_1 також відмовився.
Отже, за сукупністю досліджених доказів, а саме: технічного запису поліцейських, письмових матеріалів справи, у тому числі постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 121, ч. 2 ст. 126 КУпАП, факт керування транспортним засобом саме ОСОБА_1 доведений поза розумним сумнівом.
Апеляційний суд вважає відеозапис поліцейських належним та допустимим доказом, який беззаперечно підтверджує події, викладені в протоколі про адміністративне правопорушення. На відеозаписі логічно та послідовно зафіксований весь перебіг подій, який стосується саме адміністративного правопорушення, підстав для сумніву щодо достовірності у апеляційного суду не виникає. Крім того, захисник в апеляційній скарзі не оспорює події, які на ньому зафіксовані, та не зазначає, які саме події не зафіксовані поліцейськими, які суттєво могли вплинути на встановлення істини у справі, а тому порушення суттєвої безперервності апеляційним судом не виявлено, відсутність деяких проміжків фіксування у цьому випадку не спростовує подій, які зафіксовані на відеозаписі поліцейських та містять усі обов`язкові ознаки адміністративного правопорушення.
Отже, дослідивши матеріали справи з урахуванням доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає їх належними та допустимими доказами, якими беззаперечно підтверджено наявність обов`язкових ознак інкримінованого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, зокрема факт керування ним транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння та факт відмови від проходження огляду на стан сп`яніння.
Щодо підстав зупинки транспортного засобу апеляційний суд зазначає, що відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» комендантська година — це заборона перебування у певний період доби на вулицях та в інших громадських місцях без спеціально виданих перепусток і посвідчень.
Відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону України «Про Національну поліцію» під час дії воєнного стану поліція діє згідно з призначенням та специфікою діяльності з урахуванням тих обмежень прав і свобод громадян, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, що визначаються відповідно до Конституції України та Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого неодноразово продовжувалась та діяв на час зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 .
Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року № 389-VIII в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями у разі їх утворення можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану, як перевіряти у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, документи у осіб, а в разі потреби проводити огляд речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян, за винятком обмежень, встановлених Конституцією України.
Відповідно до Порядку перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 № 1456, правовою основою перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян є Конституція України, Кримінальний процесуальний кодекс України, Кодекс України про адміністративні правопорушення, закони України «Про основи національного спротиву», «Про правовий режим воєнного стану», «Про оборону України», «Про національну безпеку України», «Про Національну поліцію», «Про Військову службу правопорядку у Збройних Силах України», указ Президента України «Про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях», затверджений Верховною Радою України, та інші нормативно-правові акти.
Отже, перевірка документів у осіб здійснюється після введення воєнного стану в межах території та у строки, зазначені в указі Президента України про введення воєнного стану.
Інспектор поліції діяв у межах наданих йому повноважень під час дії воєнного стану в країні, крім того, зазначив, що є порушення норм ПДР України ОСОБА_1 , а тому підстави зупинки транспортного засобу під керуванням останнього є законними та не спростовують наявності у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Відсутність фіксування відсторонення від керування транспортним засобом жодним чином не спростовує вину ОСОБА_1 в інкримінованому адміністративному правопорушенні, оскільки відсторонення від керування транспортним засобом є процедурою оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, а не встановлення фактичних обставин. ОСОБА_1 мав можливість скористатись вимогою та пройти огляд на стан сп`яніння, чим спростувати перебування в такому стані.
Апеляційний суд зауважує, що, згідно з позицією Верховного Суду, рапорт поліцейського є лише внутрішнім службовим документом, а не самостійним, незалежним та беззаперечним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення, рапорт не підтверджує факт порушення, якщо не підкріплений іншими доказами, зокрема відеозаписом, показаннями свідків, оскільки поліцейський є зацікавленою особою, як про це зазначає захисник в апеляційній скарзі.
Посилання захисника, що рапорт поліцейського не є самостійним доказом вини, є слушними та навпаки підтверджують наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, оскільки саме сукупністю досліджених доказів, у тому числі й рапорту, поза розумним сумнівом доведена вина останнього.
Протокол про адміністративне правопорушення відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, оформлення матеріалів справи про адміністративне правопорушення не містить порушень, які б давали суду підстави для визнання доказів недопустимими або неналежними.
Апеляційний суд також враховує те, що у своєму рішенні від 29 червня 2007 року у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (O'Halloran and Francis v. the United Kingdom), заяви № 15809/02 і № 25624/02, ЄСПЛ наголосив, що «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі».
У процесі доказування вини доцільно керуватись принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), п. 282). Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання.
Отже, на підставі сукупності доказів поза розумним сумнівом встановлено, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння та відмовився від проходження огляду на вимогу поліцейського, що є обов`язковими складовими інкримінованого йому адміністративного правопорушення.
Інші доводи сторони захисту не вказують на порушення вимог закону, що, у свою чергу, потягло б визнання доказів недопустимими або вказувало на відсутність у діях ОСОБА_1 складу інкримінованого адміністративного правопорушення.
На підставі викладеного апеляційним судом не встановлено порушень порядку проходження огляду ОСОБА_1 на стан сп`яніння відповідно до ст. 266 КУпАП та Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» від 11 листопада 2015 року.
Частиною 7 ст. 294 КУпАП встановлено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги, будь-яких інших доводів щодо відсутності вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення апеляційному суду не надано.
Отже, переконливих доводів, які б вказували на істотні порушення, що могли вплинути на правильність і обґрунтованість постановленого у справі судового рішення, які є безумовною підставою для його скасування, та які б спростовували висновки суду про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, апеляційний суд не вбачає.
Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника Прокопцева С.В., апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції постанова винесена з дотриманням вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280, 283 КУпАП, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу захисника адвоката Прокопцева С.В., який діє в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Постанову Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 квітня 2026 року, якою ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Дніпровського 
апеляційного суду        Ірина СВІЯГІНА