ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 липня 2026 року м. Житомир справа № 240/17299/26
категорія 111030200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Леміщака Д.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, 

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 із позовною заявою, в якій просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення № 0253812406, № 0253822406, № 0253832406, № 0253842406, № 0253852406, № 0253862406 від 11.11.2025, прийняті Головним управлінням ДПС у Житомирській області.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08.07.2016 ОСОБА_1 уклала з ТОВ "МАРКАСОН" договір поворотної безвідсоткової фінансової допомоги № 176/07-16/ФД. У період з 01.01.2017 по 13.02.2019 позивачка перерахувала товариству кошти на загальну суму 28 414 000,00 грн без нарахування відсотків. ТОВ "МАРКАСОН" повністю повернуло кошти до 18.02.2019. 19.08.2025 Головне управління ДПС у Житомирській області видало наказ № 2237-п про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки діяльності ОСОБА_1 за період з 01.01.2018 по 22.06.2021. 03.10.2025 за результатами перевірки складено акт № 21005/06-30-24-06/ НОМЕР_1 , у якому зроблено висновок про втрату права на спрощену систему оподаткування через надання фінансової допомоги. 11.11.2025 відповідач прийняв податкові повідомлення-рішення № 0253812406, № 0253822406, № 0253832406, № 0253842406, № 0253852406, № 0253862406. ОСОБА_1 вважає такі висновки помилковими, оскільки надання безвідсоткової поворотної допомоги не є фінансовим посередництвом і не призводить до переходу на загальну систему оподаткування. Позивачка надала копії договору та додаткових угод, а також інші докази виконання зобов`язань за договором. 
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 07.05.2026 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання.
У відзиві на позовну заяву, поданому до суду 21.05.2026, відповідач зазначив, що 19.08.2025 було направлено повідомлення про перевірку та наказ № 2237-п на адресу ОСОБА_1 . Поштове відправлення повернулося з відміткою про закінчення терміну зберігання. З 22.09.2025 по 26.09.2025 проведено документальну позапланову невиїзну перевірку. 03.10.2025 складено акт перевірки, який також надіслано поштою і повернувся без вручення. Відповідач встановив неведення обліку доходів і витрат, неподання декларацій про майновий стан і доходи за 2018-2021 роки, заниження доходу на суму 3 129 370,80 грн, нереєстрацію платником ПДВ після перевищення обсягу операцій, неподання повідомлення за формою № 20-ОПП. 11.11.2025 на підставі акту прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення. Відповідач вважає дії контролюючого органу правомірними, оскільки надання фінансової допомоги ТОВ "МАРКАСОН" у І кварталі 2018 року призвело до порушення умов спрощеної системи оподаткування з 01.04.2018.
Підготовчі засідання, призначені на 12.05.2026 та 26.05.2026, відкладалися за клопотаннями представників позивача та відповідача.
Ухвалою суду від 09.06.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
У судовому засіданні представник позивача просила позов задовольнити з підстав, викладених у ньому.
Представник відповідача проти позову заперечувала, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву та акті перевірки.
У зв`язку з відсутністю заперечень сторін 23.06.2026 судом постановлено ухвалу про розгляд справи в порядку письмового провадження, яку внесено до протоколу судового засідання.
Заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив таке.
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 зареєстрована підприємцем з 10.06.2016 (виписка з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб - підприємців № 2304000000014249), основний вид економічної діяльності - 47.91 "Роздрібна торгівля, що здійснюється фірмами поштового замовлення або через мережу Інтернет". Датою державної реєстрації припинення підприємницької діяльності є 22.06.2021. Весь охоплений перевіркою період - з 01.01.2018 по 22.06.2021 - ФОП ОСОБА_1 перебувала на спрощеній системі оподаткування (єдиний податок, III група, ставка 5%), подаючи відповідні декларації та сплачуючи єдиний податок.
На підставі наказу ГУ ДПС від 19.08.2025 № 2237-п, виданого у зв`язку з припиненням підприємницької діяльності позивачки (підпункт 78.1.7 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України, далі - ПК України), у приміщенні контролюючого органу з 22.09.2025 по 26.09.2025 головним державним інспектором ОСОБА_2 проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 за період з 01.01.2018 по 22.06.2021 з питань дотримання законодавства щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків, зборів і єдиного внеску.
Наказ від 19.08.2025 № 2237-п та письмове повідомлення від 19.08.2025 № 262/06-30-24-07 надсилались позивачці рекомендованим листом за її податковою адресою (трек № 0601183726068 від 20.08.2025). Поштове відправлення повернуто 05.09.2025 з відміткою "за закінченням терміну зберігання". 
Перевірка проводилась без участі платника і без первинних документів, оскільки на неодноразові запити контролюючого органу від 02.03.2023 № 3912/6/06-30-24-05 (вручено 27.03.2023), від 19.05.2025 № 14859/6/06-30-24-05 та від 11.06.2025 № 17746/6/06-30-24-05 (обидва повернуто "за закінченням терміну зберігання") ФОП ОСОБА_1 жодних документів до контролюючого органу не надала. 26.09.2025 складено Акт про ненадання документів № 857/06-30-24-06/ НОМЕР_1 .
За результатами перевірки складено Акт № 21005/06-30-24-06/ НОМЕР_1 від 03.10.2025 (далі - Акт перевірки), в якому контролюючий орган дійшов висновку, що ОСОБА_1 у І кварталі 2018 року порушила умови перебування на спрощеній системі оподаткування шляхом надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги ТОВ "МАРКАСОН" на підставі договору від 08.07.2016 № 176/07-16/ФД, внаслідок чого з 01.04.2018 втратила право застосовувати спрощену систему та зобов`язана була перейти на загальну систему оподаткування з нарахуванням ПДВ, податку на доходи фізичних осіб та військового збору.
Контролюючий орган встановив заниження ОСОБА_1 оподатковуваного доходу в сумі 3 129 370,80 грн, нереєстрацію як платника податку на додану вартість після перевищення обсягу оподатковуваних операцій, неподання податкових декларацій про майновий стан і доходи, неведення книги обліку доходів та витрат, а також неподання повідомлення про об`єкти оподаткування за формою № 20-ОПП. 
На підставі Акту перевірки відповідач прийняв такі податкові повідомлення-рішення від 11.11.2025: № 0253812406 (ПДФО, загальна сума 704 108,42 грн: основне зобов`язання - 563 268,74 грн, штрафна санкція - 140 821,68 грн); № 0253822406 (військовий збір, загальна сума 58 675,70 грн: основне - 46 940,56 грн, штраф - 11 735,14 грн); № 0253832406 (ПДВ, загальна сума 782 342,50 грн: основне - 625 874 грн, штраф - 156 468,50 грн); № 0253842406 (штраф за неподання декларацій про майновий стан і доходи - 1 360 грн); № 0253852406 (штраф за неподання форми № 20-ОПП - 340 грн); № 0253862406 (штраф за ненадання первинних документів під час перевірки - 1 020 грн). 
Вказані податкові повідомлення-рішення разом з актом перевірки направлялися ОСОБА_1 рекомендованими листами на податкову адресу, проте повернулися до контролюючого органу без вручення. 
Вважаючи зазначені податкові повідомлення-рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, ОСОБА_1 звернулася до Житомирського окружного адміністративного суду з відповідним адміністративним позовом. 
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України встановлюються система оподаткування, податки і збори.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України).
Відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Посадові та службові особи контролюючих органів зобов`язані, зокрема дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій (підпункти 21.1.1, 21.1.4 пункту 21.1 статті 21 ПК України).
Глава 8 розділу ІІ ПК України визначає види перевірок, які можуть бути проведені контролюючими органами, а також порядок та процедуру їх проведення. Зокрема, встановлюється чітке розмежування щодо порядку допуску до виїзних та невиїзних перевірок, а також щодо місця проведення зазначених перевірок.
Пунктом 75.1 статті 75 ПК України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Згідно з підпунктом 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.
Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.
Глава 6 розділу XIV ПК України регулює спрощену систему оподаткування, обліку та звітності. Згідно з пунктом 291.2 статті 291 цього Кодексу спрощена система оподаткування - це особливий механізм сплати податків і зборів, що застосовується за вибором платника податків відповідно до положень цього розділу. Платниками єдиного податку можуть бути фізичні особи-підприємці, які відповідають вимогам, встановленим цим Кодексом. 
Пункт 291.4 статті 291 ПК України визначає групи платників єдиного податку. 
Платники єдиного податку третьої групи зі ставкою 5%, відповідно до підпункту 297.1.2 пункту 297.1 статті 297 ПК України, звільняються від нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб від провадження підприємницької діяльності. Відповідно до підпункту 297.1.3 цього ж пункту такі платники звільняються від нарахування, сплати та подання звітності з податку на додану вартість. Нарахування та сплата військового збору від підприємницьких доходів також не є обов`язком платника єдиного податку - це прямо випливає із системного тлумачення статей 297 та 177 ПК України.
Підпунктом 6 підпункту 291.5.1 пункту 291.5 статті 291 ПК України встановлено, що не можуть бути платниками єдиного податку першої - третьої груп суб`єкти господарювання (юридичні особи та фізичні особи-підприємці), які здійснюють діяльність у сфері фінансового посередництва, крім діяльності у сфері страхування страховими агентами, сюрвейєрами, аварійними комісарами та аджастерами. 
Підпунктом 5 підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 ПК України передбачено обов`язок платника єдиного податку перейти на сплату інших податків і зборів у разі здійснення видів діяльності, які не дають права застосовувати спрощену систему, - з першого числа місяця, наступного за кварталом, у якому здійснювалися такі види діяльності. Підпунктом 4 пункту 293.4 статті 293 ПК України встановлено, що до доходу, отриманого платником єдиного податку третьої групи від провадження виду діяльності, не передбаченого підпунктом 6 підпункту 291.5.1 пункту 291.5 статті 291 ПК України, застосовується ставка 15%.
Зазначені норми утворюють правовий механізм, що діє лише за наявності фактичного здійснення платником "діяльності у сфері фінансового посередництва". Тому для вирішення центрального питання справи необхідно з`ясувати, що є змістом цього поняття в системі чинного законодавства.
Поняттєвий апарат у сфері фінансових послуг у спірний період визначався Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12.07.2001 № 2664-III (далі - Закон № 2664). Підпунктом 5 частини першої статті 1 цього Закону "фінансова послуга" визначена як операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, із метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
Наведена легальна дефініція містить три конститутивні ознаки фінансової послуги: по-перше, вчинення операцій з фінансовими активами; по-друге, здійснення таких операцій в інтересах третіх осіб; по-третє, і найбільш принципово - наявність мети отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Відсутність будь-якої з цих ознак виключає кваліфікацію правочину як фінансової послуги у законодавчому сенсі цього поняття.
Стаття 4 Закону № 2664 містила вичерпний перелік фінансових послуг, до яких відносились: залучення фінансових активів із зобов`язанням наступного їх повернення; надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту; надання гарантій; переказ коштів; послуги у сфері страхування; торгівля цінними паперами тощо. 
Суд зауважує, що надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги в цьому переліку прямо відсутнє.
Поняття "фінансове посередництво" було закріплено у частині третій статті 333 чинного на момент виникнення спірних правовідносин Господарського кодексу України від 16.01.2003 № 436-IV: це діяльність, пов`язана з отриманням та перерозподілом фінансових коштів, крім випадків, передбачених законодавством, та здійснюється установами банків та іншими фінансово-кредитними організаціями. Отже, законодавець пов`язує фінансове посередництво насамперед із суб`єктним критерієм (діяльність банків та інших фінансово-кредитних організацій) та функціональним критерієм (отримання та перерозподіл фінансових коштів, тобто залучення ресурсів від широкого кола вкладників і розміщення їх від свого імені на умовах поверненості, платності та строковості).
Підпункт 14.1.257 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначає поворотну фінансову допомогу як суму коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення. Натомість підпункт 14.1.267 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначає позику як грошові кошти, що надаються резидентами, які є фінансовими установами, або нерезидентами позичальнику на визначений строк із зобов`язанням їх повернення та сплатою процентів за користування.
Зіставлення цих двох законодавчих дефініцій є принципово важливим. Позика за ПК України - це суворо спеціалізований договір, укладати який мають право виключно фінансові установи, і за яким обов`язково нараховуються проценти. Поворотна фінансова допомога - правочин, позбавлений ознаки оплатності, що принципово відрізняє її від позики. Поворотна фінансова допомога не є видом "позики" у розумінні пп. 14.1.267 ПК України, не є фінансовою послугою у розумінні Закону № 2664 і самостійно виокремлена в понятійному апараті ПК України як окрема категорія. Законодавець не встановив ані заборони на надання такої допомоги платниками єдиного податку, ані кваліфікації цього правочину як "фінансового посередництва".
Пунктом 5.2 статті 5 ПК України встановлений принцип пріоритету норм кодексу: у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням ПК України, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу. Отже, при вирішенні податкових питань понятійний апарат ПК України є пріоритетним, і "поворотна фінансова допомога" має тлумачитися так, як визначено у підпункті 14.1.257 ПК України - як безоплатний цивільно-правовий правочин, що не є фінансовою послугою.
Національний класифікатор України ДК 009:2010 "Класифікація видів економічної діяльності", затверджений наказом Держспоживстандарту України від 11.10.2010 № 457 (КВЕД-2010), є статистичним нормативним документом, призначеним для класифікації та кодування видів економічної діяльності. Розділ 64 КВЕД-2010 охоплює "Надання фінансових послуг, крім страхування та пенсійного забезпечення". До нього входить, зокрема, клас 64.19 "Інші види грошового посередництва", що охоплює діяльність небанківських фінансових установ по залученню вкладів та наданню кредитів.
Разом із тим КВЕД є виключно статистичним інструментом. Він не є нормативно-правовим актом, що встановлює права та обов`язки у сфері оподаткування, і не є джерелом норм матеріального права. КВЕД призначений для статистичного обліку економічної діяльності, впорядкування бюджетних і адміністративних даних, але не для визначення правового статусу суб`єкта господарювання з метою застосування норм податкового законодавства. 
Норма підпункту 6 підпункту 291.5.1 пункту 291.5 статті 291 ПК України оперує поняттям "діяльність у сфері фінансового посередництва", а не кодами КВЕД. Зміст цього поняття слід встановлювати шляхом системного тлумачення спеціального фінансового законодавства.
Механічне ототожнення будь-якої операції, що формально може бути асоційована з кодом 64.19 КВЕД, із "діяльністю у сфері фінансового посередництва" у розумінні ПК України є неприпустимим розширювальним тлумаченням заборонної норми. 
Загальновизнаним принципом правотлумачення є те, що норми, які встановлюють заборони або обмеження прав, підлягають обмежувальному тлумаченню, і будь-яка невизначеність тлумачиться на користь особи, щодо якої такі обмеження застосовуються. Принцип in dubio contra fiscum закріплений також у пункті 56.21 статті 56 ПК України, відповідно до якого рішення на користь платника приймається у разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, може застосовуватися неоднозначно.
Пункт 181.1 статті 181 ПК України встановлює, що обов`язкова реєстрація особи платником ПДВ виникає у разі, якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 1 000 000 гривень (без урахування ПДВ). 
Водночас підпункт 3 пункту 297.1 статті 297 ПК України прямо звільняє платників єдиного податку третьої групи зі ставкою 5% від обов`язку нарахування, сплати та подання звітності з ПДВ. Ці дві норми у системному взаємозв`язку означають, що обов`язок реєстрації платником ПДВ, передбачений пунктом 181.1 ПК України, стосується лише осіб, які не звільнені від ПДВ. Для платників єдиного податку зі ставкою 5% цей обов`язок може виникнути виключно у разі і після втрати права на застосування спрощеної системи оподаткування.
Відповідно до пункту 177.2 статті 177 ПК України об`єктом оподаткування підприємців на загальній системі є чистий оподатковуваний дохід - різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) та документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю. Ставка ПДФО становить 18% (пункт 167.1 статті 167 ПК України). 
Підпункт 1.2 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України встановлює, що об`єктом оподаткування військовим збором є ті ж доходи, що й об`єкт ПДФО, а ставка - 1,5% від об`єкта оподаткування. Обидва ці обов`язки є атрибутами виключно загальної системи оподаткування і жодним чином не стосуються платника єдиного податку, який законно перебуває на спрощеній системі.
Підпункт 16.1.7 пункту 16.1 статті 16 та пункт 63.3 статті 63 ПК України зобов`язують платників податків повідомляти контролюючий орган про всі об`єкти оподаткування та об`єкти, пов`язані з оподаткуванням. Порядок виконання цього обов`язку визначений розділом VIII Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 № 1588 (далі - Порядок № 1588). Пунктами 8.1, 8.4 і 8.5 Порядку № 1588 передбачено, що повідомлення за формою № 20-ОПП подається протягом 10 робочих днів після реєстрації, створення чи відкриття об`єкта оподаткування, а також у разі зміни відомостей про нього. При припиненні підприємницької діяльності платник зобов`язаний подати відповідне закрите повідомлення за формою № 20-ОПП для зняття об`єктів з обліку. Цей обов`язок є загальним і поширюється на всіх платників незалежно від системи оподаткування. Відповідальність за його невиконання встановлена статтею 117 ПК України у вигляді штрафу 340 гривень для фізичних осіб.
Пункт 44.1 статті 44 ПК України зобов`язує платників вести облік доходів, витрат та інших показників на підставі первинних документів. Пункт 44.3 статті 44 ПК України встановлює обов`язок зберігати відповідні документи не менш як 1095 днів з дня подання звітності, для складення якої вони використовувалися (або з граничного строку подання). Пункт 85.2 статті 85 ПК України покладає на платника обов`язок надати всі документи, пов`язані з предметом перевірки, після початку перевірки. Стаття 121 ПК України передбачає штраф 1 020 гривень за ненадання первинних документів під час документальної перевірки. Підпункт 296.1.1 пункту 296.1 статті 296 ПК України встановлює окремий обов`язок платників єдиного податку третьої групи вести Книгу обліку доходів та зберігати її.
Аналізуючи обставини справи у взаємозв`язку із законодавством, суд встановив, що документальна позапланова невиїзна перевірка проведена на підставі наказу від 19.08.2025 № 2237-п, виданого з підстав, визначених підпунктом 78.1.7 пункту 78.1 статті 78 ПК України (припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця). Наявність законної підстави для проведення перевірки позивачкою не оспорюється. Порядок вручення наказу - рекомендованим листом, який повернувся "за закінченням терміну зберігання" - відповідає підпункту 42.2 статті 42 ПК України і прирівнюється до належного вручення. Процедура проведення перевірки у приміщенні контролюючого органу відповідає статті 79 ПК України. Перевірка проведена у встановлений строк - п`ять робочих днів, тобто суд не виявив підстав для визнання перевірки незаконною з процедурних підстав.
Водночас суд зазначає, що перевірка проводилась виключно на підставі даних АІС "Податковий блок", відповіді ТОВ "МАРКАСОН" на зустрічний запит та задекларованих показників у деклараціях платника єдиного податку - без жодного первинного документа від самого платника. Ця обставина не робить перевірку незаконною (право та обов`язок проводити перевірку з наявними матеріалами закріплено в ПК України), однак суттєво обмежує доказову базу висновків Акту. Обґрунтовані та переконливі висновки про характер господарських операцій можуть бути зроблені лише на підставі повного комплексу доказів. Відсутність первинних документів платника означає відсутність позитивних доказів на підтримку висновків контролюючого органу про "фінансове посередництво"; наявна інформація з відповіді ТОВ "МАРКАСОН" та деклараціях платника єдиного податку описує лише факт укладення договору та надання/повернення коштів без процентів - ознаки, що самі по собі не утворюють поняття "фінансове посередництво".
Центральним питанням у цій справі є те, чи може надання ФОП ОСОБА_1 поворотної безвідсоткової фінансової допомоги ТОВ "МАРКАСОН" бути кваліфіковане як "діяльність у сфері фінансового посередництва" у розумінні підпункту 6 підпункту 291.5.1 пункту 291.5 статті 291 ПК України.
Перш за все, з відповіді ТОВ "МАРКАСОН" та умов Договору № 176/07-16/ФД від 08.07.2016, підтверджених у матеріалах справи, встановлено такі факти: кошти надавались ФОП ОСОБА_1 з власних ресурсів без залучення коштів третіх осіб; операція мала разовий договірний характер - укладений єдиний договір з єдиним контрагентом; умовами Договору прямо передбачено, що проценти за надання допомоги не нараховуються і не сплачуються (пункт 3.2 Договору); ФОП ОСОБА_1 не отримала жодної вигоди від надання допомоги - повернуто рівно стільки, скільки передано; метою надання допомоги відповідно до пункту 2.1 Договору було тимчасове поповнення обігових коштів Товариства, а не отримання прибутку чи комісії; ФОП ОСОБА_1 за своїм правовим статусом не є і не може бути фінансовою установою.
В Акті перевірки зафіксовано, що в І кварталі 2018 року ТОВ "МАРКАСОН" повернуло на рахунок ФОП ОСОБА_1 340 000 грн. Тобто відбувся не акт надання позики, а повернення раніше наданих коштів - стандартне виконання зворотного зобов`язання Позичальника. Контролюючий орган, однак кваліфікує саме надання фінансової допомоги (яке починалось у 2016 та тривало до 2019 року) як "фінансове посередництво", посилаючись на факт повернення 340 000 грн у І кварталі 2018 року як доказ ведення такої діяльності. 
Суд зазначає, що навіть якщо б первинне надання коштів і могло вважатися "фінансовою послугою", отримання власних коштів у вигляді їх повернення не є доходом від фінансових послуг - це повернення позичальником свого боргу, тому нараховані на ці 340 000 грн суми єдиного податку за ставкою 15% є безпідставними вже з цих міркувань.
Ознака "мети отримання прибутку", яка є конститутивною для поняття "фінансова послуга" за Законом № 2664, у даному випадку повністю відсутня. Пункт 3.2 Договору прямо виключає будь-яку оплатність. За весь час дії Договору ФОП ОСОБА_1 не отримала жодного доходу від "фінансової послуги" - ні відсотків, ні комісій, ні різниці між вартістю активів на момент надання та повернення. Це принципово відрізняє ситуацію позивачки від будь-якої класичної фінансово-посередницької операції, при якій залучені кошти розміщуються з надбавкою та приносять дохід.
ФОП ОСОБА_1 надала кошти з власних ресурсів (не залучала їх у третіх осіб) одному конкретному контрагенту на підставі єдиного договору. Порівнюючи це з діяльністю банків чи кредитних спілок, які акумулюють кошти широкого кола вкладників для подальшого їх розміщення позичальникам, суд констатує відсутність функціональної та змістовної тотожності. 
Надання позивачкою коштів у безвідсоткову позику є звичайним цивільно-правовим правочином, передбаченим статтею 1046 Цивільного кодексу України, а не систематичною діяльністю фінансового посередника. Саме таке тлумачення відповідає принципу пріоритету ПК України (пункт 5.2 статті 5 ПК України), з якого випливає, що "поворотна фінансова допомога" (пп. 14.1.257 ПК України) є окремою правовою категорією, відмінною від "позики" (пп. 14.1.267 ПК України) як різновиду фінансової послуги фінансової установи.
Посилання відповідача на клас 64.19 КВЕД-2010 суд відхиляє з таких підстав. Норма підпункту 6 підпункту 291.5.1 пункту 291.5 статті 291 ПК України не відсилає до КВЕД як до єдиного чи навіть основного критерію кваліфікації заборонених видів діяльності. Застосування КВЕД можливе як один із допоміжних орієнтирів, але аж ніяк не як вирішальний і достатній критерій. Норма, що встановлює обмеження на застосування спрощеної системи, повинна тлумачитися відповідно до спеціального законодавства про фінансові послуги, а не виходячи із статистичного класифікатора, функція якого - не регулювати права та обов`язки платників, а впорядковувати статистичний облік.
Зрештою, суд зважає і на ту обставину, що у переліку зареєстрованих видів діяльності ФОП ОСОБА_1 . КВЕД 64.19 або будь-який інший код фінансового посередництва взагалі не зазначений. Серед зареєстрованих видів діяльності наявні: 47.91 (основний), 46.16, 46.42, 47.25, 47.71, 47.99 - усі вони відносяться до торгівлі. Реєстрація особи як підприємця без включення відповідного виду діяльності до переліку - додатковий аргумент на користь того, що фінансове посередництво не було задекларованим і фактичним напрямом роботи позивачки.
Суд також звертає увагу на непослідовність правової позиції відповідача.
З одного боку, Акт встановлює, що в І кварталі 2018 року ФОП ОСОБА_1 "надала" допомогу ТОВ "МАРКАСОН", тоді як фактично в цьому кварталі відбулося повернення коштів. Договір укладено та початок перерахувань стався ще в 2016-2017 роках, тобто перевіряючий фактично нарахував зобов`язання за дії, що мали місце ще до початку часового діапазону, охопленого перевіркою.
Суд зауважує, що постанова Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 28.07.2025 у справі № 320/46646/23 стосується правовідносин, які є принципово ідентичними правовідносинам у цій справі: фізична особа - підприємець - платник єдиного податку надала поворотну безвідсоткову фінансову допомогу юридичній особі; контролюючий орган кваліфікував це як фінансове посередництво та зобов`язав платника перейти на загальну систему. Верховний Суд дійшов однозначного висновку, що укладення договору про надання безвідсоткової фінансової допомоги, яке не мало на меті отримання доходу, не може розцінюватися як надання фінансових послуг або послуг із фінансового посередництва. Ця правова позиція підлягає врахуванню відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України.
Суд констатує, що обставини справи № 320/46646/23 і справи, що розглядається, збігаються за суттєвими ознаками: обидві стосуються фізичних осіб - підприємців на спрощеній системі, що надали поворотну безвідсоткову фінансову допомогу юридичній особі; в обох справах контролюючий орган застосовував підпункт 6 підпункту 291.5.1 пункту 291.5 статті 291 ПК України для позбавлення платника права на спрощену систему; в обох справах ключовим є питання про ознаку "мети отримання прибутку" та про кваліфікацію безоплатного договору як фінансової послуги. Відсутність будь-якої оплатності є спільною та вирішальною ознакою.
Отже, суд, керуючись частиною п`ятою статті 242 КАС України, враховує висновок Верховного Суду у справі № 320/46646/23 і застосовує його до правовідносин у цій справі.
На підставі наведеного аналізу законодавства та обставин справи суд дійшов висновку, що надання ФОП ОСОБА_1 поворотної безвідсоткової фінансової допомоги ТОВ "МАРКАСОН" на підставі Договору № 176/07-16/ФД від 08.07.2016 не є "діяльністю у сфері фінансового посередництва" у розумінні підпункту 6 підпункту 291.5.1 пункту 291.5 статті 291 ПК України. Підстав для примусового переведення позивачки на загальну систему оподаткування з 01.04.2018 не виникало. Протягом усього охопленого перевіркою періоду - з 01.01.2018 по 22.06.2021 - ФОП ОСОБА_1 правомірно перебувала на спрощеній системі оподаткування (єдиний податок, III група, ставка 5%), вчасно подавала відповідні декларації та сплачувала єдиний податок.
Відповідач, на якого відповідно до частини другої статті 77 КАС України покладено обов`язок доказування правомірності оскаржених податкових повідомлень-рішень, не надав суду достатніх та допустимих доказів того, що позивачка здійснювала діяльність у сфері фінансового посередництва у розумінні ПК України та спеціального фінансового законодавства. Акт перевірки, побудований на хибному ототожненні поворотної фінансової допомоги з фінансовою послугою та на механічному застосуванні КВЕД, не відповідає вимогам законності та обґрунтованості.
Податковим повідомленням-рішенням № 0253812406 ГУ ДПС визначило позивачці грошове зобов`язання з ПДФО: основне - 563 268,74 грн (2018 рік - 542 348,12 грн, 2019 рік - 20 559,53 грн, 2020 рік - 379,09 грн, 2021 рік - 0 грн), штрафна санкція - 140 821,68 грн (25% від основного). Нарахування ґрунтується на тому що позивачка нібито з 01.04.2018 повинна була перебувати на загальній системі, оподатковувати доходи від торгівлі за ставкою 18% та подавати декларації про майновий стан і доходи.
Оскільки суд встановив відсутність підстав для переведення позивачки на загальну систему оподаткування, у неї не виникало обов`язку нараховувати та сплачувати ПДФО від підприємницьких доходів (вона звільнена від цього підпунктом 297.1.2 пункту 297.1 статті 297 ПК України як платник єдиного податку). Отже, нарахування ПДФО позбавлене правового підґрунтя. Дохід від роздрібної торгівлі через Інтернет (КВЕД 47.91) у розмірі 3 129 370,80 грн вже оподаткований єдиним податком та відображений у деклараціях платника єдиного податку. Повторне оподаткування того ж самого доходу ПДФО з 18% порушує принцип правомірності оподаткування та принцип однократності оподаткування, закріплені у підпункті 4.1.2 пункту 4.1 статті 4 ПК України.
Тому ППР № 0253812406 від 11.11.2025 є протиправним і підлягає скасуванню в повному обсязі.
Податковим повідомленням-рішенням № 0253822406 ГУ ДПС визначило позивачці грошове зобов`язання з військового збору: основне - 46 940,56 грн (2018 рік - 45 195,68 грн, 2019 рік - 1 713,29 грн, 2020 рік - 31,59 грн), штрафна санкція - 11 735,14 грн. Нарахування військового збору є похідним від нарахування ПДФО та від тих самих хибних висновків про обов`язковість переходу на загальну систему оподаткування. За підпунктами 1.1 та 1.2 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України об`єктом військового збору є ті ж доходи, що й об`єкт ПДФО, і лише у тих платників, які є зобов`язаними щодо ПДФО від підприємницьких доходів - тобто підприємців на загальній системі. Оскільки позивачка на загальній системі не перебувала, нарахування військового збору позбавлене правового підґрунтя, тому ППР № 0253822406 від 11.11.2025 також є протиправним і підлягає скасуванню в повному обсязі.
Податковим повідомленням-рішенням № 0253832406 ГУ ДПС визначило позивачці грошове зобов`язання з ПДВ: основне - 625 874 грн (квітень - грудень 2018 року - 602 609 грн, 2019 рік - 22 844 грн, 2020 рік - 421 грн, 2021 рік - 0 грн), штрафна санкція - 156 468,50 грн. Підставою донарахування є висновок про те, що з 11.04.2018 позивачка мала зареєструватися платником ПДВ, оскільки перейшла (нібито) на загальну систему та за попередні 12 місяців її дохід перевищив 1 000 000 грн.
Суд констатує, що позивачка весь охоплений перевіркою час перебувала на спрощеній системі зі ставкою єдиного податку 5%, а платники єдиного податку третьої групи зі ставкою 5% звільнені від ПДВ відповідно до підпункту 297.1.3 пункту 297.1 статті 297 ПК України. Порогова сума доходу у 1 000 000 грн, передбачена пунктом 181.1 статті 181 ПК України, не є самостійною підставою для реєстрації платником ПДВ для осіб, звільнених від цього податку за спеціальною нормою ПК України. Перевищення доходу платником єдиного податку третьої групи зі ставкою 5% не породжує жодних ПДВ-наслідків, оскільки такий платник звільнений від ПДВ за своїм статусом, а не за сумою доходу.
Обов`язок зареєструватися платником ПДВ у позивачки міг би виникнути лише у разі і після переходу на загальну систему оподаткування. Оскільки такого обов`язкового переходу не було, реєстрація платником ПДВ з 11.04.2018 є юридично неможливою, а нарахування ПДВ - безпідставним. Відповідач посилається на те, що в деклараціях платника єдиного податку за 2017 рік показник виручки від реалізації за попередні 12 місяців сукупно перевищив 1 000 000 грн (2 757 247,22 грн). Проте цей дохід отримувався позивачкою у статусі платника єдиного податку, звільненого від ПДВ, і жодного обов`язку реєстрації платником ПДВ не породжував. Норма пункту 181.1 ПК України в системному зв`язку зі статтею 297 ПК України не може тлумачитись як така, що зобов`язує платника єдиного податку до реєстрації платником ПДВ виключно у зв`язку з перевищенням ліміту доходу.
За таких обставин ППР № 0253832406 від 11.11.2025 є протиправним і підлягає скасуванню в повному обсязі.
Податковим повідомленням-рішенням № 0253842406 застосовано штрафні санкції у розмірі 1 360 грн за неподання: квартальної декларації про майновий стан і доходи за II квартал 2018 року (граничний строк - 09.08.2018) та річних декларацій за 2018, 2019, 2020, 2021 роки (граничні строки - 11.02.2019, 10.02.2020, 09.02.2021, 09.08.2021 відповідно). Штраф у розмірі по 170 грн за кожну неподану декларацію (8 декларацій Ч 170 грн = 1 360 грн) застосований на підставі статті 120 ПК України.
Суд звертає увагу, що обов`язок подавати декларацію про майновий стан і доходи - квартальну та річну - існує виключно у підприємців, які перебувають на загальній системі оподаткування (пункт 177.5 статті 177 ПК України). Платники єдиного податку замість цих декларацій подають декларацію платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця. Позивачка подавала відповідні декларації платника єдиного податку вчасно: за І квартал 2018 року від 18.04.2018 № 9071365779, за І півріччя 2018 року від 27.07.2018, за три квартали 2018 року від 25.10.2018, за 2018 рік від 28.01.2019, а також за всі звітні квартали та роки 2019, 2020 та 2021 відповідно. Зазначені декларації платника єдиного податку виконують ту ж функцію звітності та відображають ті ж показники доходності, але у форматі, встановленому для спрощеної системи. Порушення строків їх подання Актом не виявлено.
Оскільки позивачка правомірно перебувала на спрощеній системі, вона не мала обов`язку подавати декларації за формою загальної системи оподаткування, тобто підстав для застосування штрафу за їх неподання немає. Отже, ППР № 0253842406 від 11.11.2025 є протиправним і підлягає скасуванню.
Податковим повідомленням-рішенням № 0253852406 до позивачки застосовано штраф у розмірі 340 грн за неподання повідомлення за формою № 20-ОПП. Актом перевірки зафіксовано, що ФОП ОСОБА_1 здійснювала торговельну діяльність (КВЕД 47.91) за адресою: АДРЕСА_1 , що відображено в системі ІТС "Податковий блок" та підтверджено заявою про застосування спрощеної системи оподаткування № 415 від 13.06.2016. Відповідно до розрахунку порушення у ППР, граничний строк подання форми № 20-ОПП становив 06.07.2021 - тобто 10 робочих днів після дати припинення підприємницької діяльності (22.06.2021). Форму № 20-ОПП за цією адресою не подано.
Обов`язок подати повідомлення за формою № 20-ОПП при зміні стану об`єктів оподаткування (у тому числі при припиненні діяльності) є загальним і незалежним від обраної платником системи оподаткування. Цей обов`язок встановлений підпунктом 16.1.7 пункту 16.1 статті 16 та пунктом 63.3 статті 63 ПК України і пунктами 8.1, 8.4, 8.5 розділу VIII Порядку № 1588 для всіх платників без винятку.
Факт того, що ФОП ОСОБА_1 здійснювала діяльність за вказаною адресою і не подала форму № 20-ОПП при припиненні діяльності у встановлений строк (до 06.07.2021), підтверджується матеріалами справи і не спростований позивачкою. посередництво. Між тим порушення щодо форми № 20-ОПП є цілком самостійним, не пов`язаним із питанням системи оподаткування, і підтверджено наявними матеріалами.
Штраф у розмірі 340 грн відповідає санкції, встановленій статтею 117 ПК України для фізичних осіб за таке порушення, тобто ППР № 0253852406 від 11.11.2025 є правомірним, а позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Податковим повідомленням-рішенням № 0253862406 застосовано штраф у розмірі 1 020 грн за ненадання первинних документів під час проведення документальної позапланової невиїзної перевірки. Підставою є Акт про ненадання документів № 857/06-30-24-06/ НОМЕР_1 від 26.09.2025, складений за фактом неподання жодних документів у відповідь на запити від 02.03.2023 (вручений 27.03.2023), від 19.05.2025 та від 11.06.2025.
Обов`язок надавати документи під час перевірки встановлений пунктом 85.2 статті 85 ПК України для всіх платників незалежно від системи оподаткування. Навіть платник єдиного податку, якщо щодо нього проводиться перевірка, зобов`язаний надати принаймні Книгу обліку доходів (пункт 296.1 статті 296 ПК України), договори, декларації та первинні документи, що підтверджують задекларовані показники.
Суд констатує, що ФОП ОСОБА_1 жодних документів до контролюючого органу не надала - ані запитуваних документів загальної системи, ані документів спрощеної системи (книги обліку доходів за I квартал 2018 року). Факт ненадання підтверджено Актом про ненадання документів, жодних доказів виконання вимоги про надання документів до суду не надано. При цьому посилань на обставини, що перешкоджали надати документи (виїмка, форс-мажор тощо), у матеріалах справи немає.
Стаття 121 ПК України встановлює штраф 1 020 грн за ненадання платником первинних документів під час документальної перевірки незалежно від причин такого ненадання. Це мінімальна, фіксована відповідальність, яка застосовується у будь-якому разі незабезпечення документів. Суд вважає, що незалежно від питання правомірності самих нарахувань спірними податковими повідомленнями-рішеннями, порушення щодо ненадання документів є самостійним та підтвердженим, тому ППР № 0253862406 від 11.11.2025 є правомірним, а позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно з частиною другою цієї статті в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Відповідач у даній справі не виконав покладеного на нього обов`язку доказування, не надав суду переконливих доказів на підтвердження висновків акта перевірки, які ґрунтуються здебільшого на припущеннях та неправильному тлумаченні норм права та умов договорів. Натомість позивач надав докази на спростування позиції контролюючого органу.
Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами, які були всебічно досліджені судом, та підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову особи, яка не є суб`єктом владних повноважень, судові витрати, що підлягають відшкодуванню, стягуються з суб`єкта владних повноважень за рахунок бюджетних асигнувань. При частковому задоволенні позову витрати розподіляються пропорційно між сторонами. Судовий збір сплачено у розмірі 15 478,47 грн. Загальна ціна позову становить 1 547 846,62 грн, задоволено позовні вимоги загальну суму 1 546 486,62 грн, що становить 99,91% від ціни позову. Пропорційно до задоволеної частини вимог на відповідача покладається відшкодування судового збору у розмірі 15 464,54 грн.
Щодо витрат на правничу допомогу суд зауважує, що відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі поданих стороною доказів (договорів, рахунків тощо). У позовній заяві представник позивачки зазначила, що документальне підтвердження витрат на правничу допомогу буде подано після ухвалення рішення суду. Суд виходить з того, що такі витрати підлягатимуть розгляду і вирішенню у порядку, передбаченому статтею 143 КАС України, після надання відповідних доказів.
Керуючись статтями 72, 77, 90, 139, 241, 242, 243, 244, 245, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Житомирській області (вул. Юрка Тютюнника, 7, м. Житомир, Житомирська обл., Житомирський р-н, 10003, ЄДРПОУ 44096781) задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Житомирській області від 11.11.2025 № 0253812406.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Житомирській області від 11.11.2025 № 0253822406.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Житомирській області від 11.11.2025 № 0253832406.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Житомирській області від 11.11.2025 № 0253842406.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Житомирській області судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 15 464 (п`ятнадцять тисяч чотириста шістдесят чотири) грн 54 коп. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.М. Леміщак

Повний текст складено: 03 липня 2026 р.

03.07.26