КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/360/2026

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2026 року м. Київ
Справа № 369/16871/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді-доповідача Ящук Т.І., 
суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М., 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної казначейської служби України, яка подана представником Жиліним Олександром Федоровичем, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2024 року, ухвалене у складі судді Янченка А.В.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Варіо Агро», Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди,
встановив:

У жовтні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів Товариства з обмеженою відповідальністю «Варіо Агро», Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він є власником транспортного засобу марки VOLKSWAGEN PASSAT, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
10 серпня 2022 року вказаний автомобіль, яким керував його син ОСОБА_2 , був зупинений поліцейським РПП СПД № 1 ВП № 1 Гайсинського РУП - сержантом Лесиком В. В., вилучений у нього та поміщений на штрафний майданчик у м. Немирів Вінницької області, який належить ТОВ «Варіо Агро».
Вказував, що транспортний засіб може бути затриманий на строк до вирішення справи про адміністративне правопорушення, але більше трьох днів з моменту такого порушення. Після закінчення триденного строку тимчасового затримання транспортного засобу особа має право звернутися за його отриманням.
Позивач неодноразово, 10 та 11 серпня 2022 року звертався до Чечельницького ВП з проханням повернути йому, як власнику, цей автотранспортний засіб відповідно до статті 265-2 КУпАП, і лише 03 жовтня 2022 року автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, реєстраційний номер НОМЕР_1 був повернутий, про що складено відповідний акт прийняття-передачі тимчасово затриманого транспортного засобу.
Зазначав, що внаслідок складання постанови йому заподіяно збитки, які складаються з оплати послуги евакуації в розмірі 10 300 грн (плата за надання послуги з переказу 103 грн), оплати вартості зберігання транспортного засобу на штрафмайданчику з 11 до по 18 серпня 2022 року - в розмірі 840 грн (плата за надання послуги з переказу 25 грн), з 18 серпня 2022 року до 03 жовтня 2022 року - в розмірі 940 грн (плата за надання послуги з переказу 25 грн)., на загальну суму 12 233 грн.
Окрім того, йому завдано моральної шкоди, яка полягала у хвилюваннях, які були викликані незаконним позбавленням можливості користуванням власним транспортним засобом, порушенням нормального способу його життя та неможливістю пересування у звичний для нього спосіб у необхідний йому час. Також його моральні страждання пов`язані тим, що протягом тривалого часу співробітниками РПП СПД № 1 ВП №1 Гайсинського РУП не виконувалися вимоги закону і не надсилали йому документи, пов`язані з притягненням його до адміністративної відповідальності, чим його було фактично позбавлено можливості оскаржити незаконні дії з евакуації його транспортного засобу. Розмір моральної шкоди, завданої йому зазначеними протиправними діями, оцінює у 10 000 гривень.
Посилаючись на норми статей 1166, 1167, 1173, 1174 та 1212 ЦК України, просив стягнути з Державного бюджету України на свою користь майнову шкоду у розмірі 12 233 грн та відшкодувати завдану моральну шкоду у розмірі 10 000 грн на підставі програми КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб».

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2024 року позов задоволено.
Стягнуто з Державного бюджету України за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб» на користь ОСОБА_1 суму матеріальної шкоди в розмірі 12 233 грн., яка складається з оплати послуги евакуації в розмірі 10 300 грн, оплати вартості зберігання транспортного засобу на штраф майданчику з 11 серпня 2022 року до 18 серпня 2022 року в розмірі 840 грн; з 18 серпня 2022 року до 03 жовтня 2022 року в розмірі 940 грн (плата за надання послуги з переказу 25 грн).
Стягнуто з Державного бюджету України за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб» моральну шкоду в сумі 10 000 грн.
Стягнуто з Державного бюджету України за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб» на користь ОСОБА_1 , суму сплаченого судового збору в сумі 3 758, 60 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник Державної казначейської служби України - Жилін О. Ф. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.
Представник відповідача зазначав, що Державна казначейська служба України жодних прав та інтересів позивача не порушувала, не вступала у правовідносини з ним і жодної шкоди йому не завдавала. Відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших норм законодавства, обов`язкових висновків Конституційного суду України Державна казначейська служба України не повинна нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема інших державних органів. 
Позивач знаходився у правовідносинах із Чечельницьким відділенням поліції Бершадського відділу поліції ГУНП в Вінницький області, саме внаслідок дій зазначеного державного органу виникла підстава для його звернення до суду для відновлення його порушених прав.
Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги, що позов було пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки Державна казначейська служба України не є органом державної влади, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до статті 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником автомобіля марки «VOLKSWAGEN PASSAT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 .
10 серпня 2022 року вказаний транспортний засіб перебував під керуванням сина позивача - ОСОБА_2 . 
Постановою Чечельницького районного суду Вінницької області від 30 вересня 2022 року, залишеною без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 17 листопада 2022 року у справі № 151/329/22, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік. Стягнуто з нього судовий збір в сумі 496,20 грн в дохід держави.
Суди у вказаній справі встановили, що згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД №326553 від 10 серпня 2022 року цього ж дня о 14:32 год. в смт. Чечельник по вул. Героїв Майдану гр. ОСОБА_2 керував транспортним засобом VOLKSWAGEN PASSAT, державний номерний знак НОМЕР_1 з явними ознаками наркотичного сп`яніння (розширені зіниці очей, що не реагують на світло, порушення мови, порушення координації рухів). Від проходження медичного огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився, що зафіксовано на технічний засіб, а саме бодікамеру, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Притягуючи ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, суди виходили з того, що його винуватість у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, підтверджується матеріалами справи, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД №326553 від 10 серпня 2022 року, направленням в Бершадську ОЛІЛ на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, поясненнями ОСОБА_2 від 10 серпня 2022 року, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, а також відеозаписом з нагрудної камери працівника поліції.
Згідно з актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 10 серпня 2022 року автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, державний номерний знак, НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_2 , був вилучений у нього поліцейським РПП СПД № 1 ВП № 1 Гайсинського РУП та поміщений на майданчик тимчасового утримання транспортних засобів.
03 жовтня 2022 року, як зазначив позивач, автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, реєстраційний номер НОМЕР_1 був повернутий йому, про що складено відповідний акт прийняття-передачі тимчасово затриманого транспортного засобу.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилався на те, що внаслідок складання постанови йому завдано майнової та моральної шкоди, яку просив відшкодувати за рахунок державного бюджету.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов у повному обсязі, виходив із його доведеності та обґрунтованості. Суд зазначив, що будь-яких договорів між позивачем та відповідачами щодо транспортування (евакуації) та/чи зберігання транспортного засобу не укладалось, евакуація автомобіля позивача була здійснена у зв`язку із порушенням ПДР України його сином ОСОБА_2 та винесенням постанови про його притягнення до адміністративної відповідальності, у зв`язку з чим відповідач набув та зберігав сплачені позивачем грошові кошти у розмірі 12 233 грн без достатньої на те правової підстави.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з такого.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За статтею 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.
Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.
Згідно пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.
Право на відшкодування такої шкоди передбачено пунктом 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Звертаючись до суду з позовом до ТОВ «Варіо Агро» та Державної казначейської служби України, позивач посилався, зокрема на те, що: 
- у працівників поліції не було жодних підстав для направлення автомобіля на майданчик тимчасового утримання транспортних засобів;
- працівник поліції РПП СПД № 1 ВП №1 Гайсинського РУП сержант Лесик В. В. не повідомив його, як власника автомобіля, у встановленому законом порядку про місце знаходження його автомобіля та не повернув автотранспортний засіб VOLKSWAGEN PASSAT, реєстраційний номер НОМЕР_1 , його законному власнику ОСОБА_1 у встановлений законом термін, так як автомобіль не може перебувати понад три дні на майданчику тимчасового утримання транспортних засобів;
- незважаючи на те, що 08 серпня 2022 року він звернувся до начальника Чечельницького ВП Бершадського відділу ГУНП у Вінницькій області, автотранспортний засіб повернутий йому не був на порушення статті 265-2 КУпАП; 
- повернути свій транспортний засіб вдалося лише 03 жовтня 2022 року, про що складено відповідний акт прийняття-передачі тимчасово затриманого транспортного засобу;
- внаслідок складання постанови йому заподіяно збитки, які складаються з оплати послуг евакуації, доплати вартості зберігання транспортного засобу на штрафмайданчику з 01 серпня 2022 року до 18 серпня 2022 року та з 18 серпня 2022 року до 03 жовтня 2022 року.
Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що внаслідок неправомірних дій посадових осіб працівників поліції РПП СПД № 1 ВП №1 Гайсинського РУП йому заподіяно збитків, вимог до Держави України в особі Головного управління Національної поліції у Вінницькій області позивач при цьому не заявляв.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц , належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. 
Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

З матеріалів справи вбачається, що належний позивачу автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, реєстраційний номер НОМЕР_1 , був затриманий поліцейським РПП СПД № 1 ВП № 1 Гайсинського РУП та поміщений на майданчик тимчасового утримання транспортних засобів згідно з актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 10 серпня 2022 року. Підставою складання вказаного акту є протокол про адміністративне правопорушення від 10 серпня 2022 року, на підставі якого ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Водночас матеріали справи не містять відомостей про те, що вказаний автомобіль зберігався саме на майданчику тимчасового утримання транспортних засобів, належному ТОВ «Варіо Агро», жодних даних про те, якій особі було передано вказаний автомобіль, яким чином видача (повернення) автомобіля оформлено (відповідний акт, запис у журналі) позивач не надав.

Відповідальність за шкоду вимагає встановлення складу правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
Факт наявності матеріальної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди, і умовою цивільно-правової відповідальності.
Відповідно до статті 81 ЦПК України, сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, обов`язок по доказуванню позовних вимог і обставин, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, покладається на нього.
Згідно із частиною 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Позов у цій справі заявлений до ТОВ «Варіо Агро» та Державної казначейської служби України, у той час як вимог до Держави Україна в особі Головного управління національної поліції у Вінницькій області позивач не заявляв.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 ).
Обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов. Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитися у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні),встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для ухвалення судом рішення про відмову у позові (постанова Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 461/606/18 (провадження № 61-5655св19)).
Аналіз норм процесуального права, а також норм статей 4, 15, 16 ЦК України дає підстави стверджувати, що захисту в суді підлягає не будь-яке право особи, а саме порушене.
Звертаючись до суду з позовом, особа повинна довести як те, що її права були дійсно порушеними, так і особу, яка їх порушила. 
Водночас, позивач не довів належними та допустимими доказами порушення своїх прав з боку ТОВ «Варіо Агро». При цьому, як вбачається з прохальної частини позовної заяви, будь-яких позовних вимог до ТОВ «Варіо Агро» не заявлено, позивач просив стягнути відшкодування шкоди з Державного бюджету України, не залучаючи до участі у справі Державу в особі органу, діями якого було заподіяно шкоди. 

Серед іншого, позивач просив про відшкодування моральної шкоди, яка виразилась у хвилюваннях, які були викликані незаконним позбавленням можливості користуванням власним транспортним засобом, порушенням нормального способу його життя та неможливістю пересування у звичний для нього спосіб у необхідний йому час. Також його моральні страждання пов`язані тим, що протягом тривалого часу співробітниками РПП СПД № 1 ВП №1 Гайсинського РУП не виконувалися вимоги закону і не надсилали йому документи, пов`язані з притягненням його до адміністративної відповідальності, чим його було фактично позбавлено можливості оскаржити незаконні дії з евакуації його транспортного засобу.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичний або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність держави за незаконні дії чи бездіяльність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності держави за неправомірні діяння посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.
Необхідною підставою для притягнення держави до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
Тобто, дії, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (стаття 11 ЦК України).

Разом з тим, пред`явлення вимоги до відповідача - Державної казначейської служби України, яка відповідно до законодавства є органом, що здійснює лише списання коштів з державного бюджету, і не пред`являючи вимог до Держави в особі органу, діями якого, за твердженням позивача, йому заподіяно моральної та матеріальної шкоди, унеможливлює встановлення усіх фактичних обставин справи, що є підставами для притягнення до цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди , а саме: наявність шкоди, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.
Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Згідно з ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).
Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав.
Відповідно до пунктів 63, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №641/8857/17 у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №5023/10655/11 (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі №761/35803/16-ц (пункт 33).
Таким чином, належним відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди.
Вказане має важливе значення для правильного вирішення спору, оскільки, залучивши до участі у справі лише Державну казначейську службу України, яка є органом, що здійснює списання коштів з державного бюджету, і не залучивши як відповідачів органи, дії яких, за твердженням позивача, призвели до завдання йому моральної та матеріальної шкоди, суд не встановив всіх фактичних обставин справи, які необхідні для встановлення факту заподіяння матеріальної та моральної шкоди позивачу, у тому числі діями службових або посадових осіб яких органів така шкода була завдана, та визначення розміру відшкодування цієї шкоди. Державна казначейська служба України таких дій стосовно позивача не вчиняла, тому й об`єктивно не могла надати пояснення з приводу обставин, викладених у позові. 
Вищенаведене узгоджується з висновками Верховного Суду, висловленими у постановах від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19-ц та від 29 вересня 2021 року у справі № 623/2585/19.
У постанові від 11 березня 2026 року у справі  № 757/38039/17-цВелика Палата Верховного Суду також наголосила на тому, що « у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду.» ……. «У цій справі ОСОБА_1 пред`явив позов лише до Державної казначейської служби України. Проте, як уже зазначено вище, остання не завдавала позивачеві шкоди, про що свідчать мотиви та підстави позову. Отже, Державна казначейська служба України та її територіальні органи не є належними відповідачами у цій справі. Натомість завдання матеріальної та моральної шкоди позивач пов`язує з діями Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, до якої позову у цій справі не пред`явлено. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо неналежного обрання позивачем відповідача у цій справі та відмови у зв`язку із цим у задоволенні його позову. Тому підстав для скасування судових рішень у цій справі немає.»

Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.
Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, саме позивач, звертаючись з позовом до суду, визначає коло відповідачів та визначає предмет та підстави позову.
Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Із змісту зазначених норм права слідує, що залучення у справі співвідповідача і заміна неналежного відповідача належним можливі лише за клопотанням позивача на певній стадії процесу. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем таке клопотання у суді першої інстанції не заявлялось.
Таким чином, розглянувши справу за участі ТОВ «Варіо Агро», до якого у позовній заяві фактично будь-яких позовних вимог не заявлено, та Державної Казначейської служби України, яка є органом, що здійснює лише списання коштів з державного бюджету, і не залучивши відповідачем Державу в особі органу, дії якого, за твердженням позивача, призвели до заподіяння йому моральної шкоди, суд першої інстанції не встановив усіх фактичних обставин справи, які необхідні для вирішення справи.
З урахуванням предмету позову та його підстав, належним відповідачем у даній справі є Держава в особі Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції, яке не було залучене до участі у справі.
Права суду апеляційної інстанції формувати суб`єктний склад учасників справи та, відповідно, залучати співвідповідачів цивільно-процесуальним законом не передбачено.
Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. 
Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги та наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Варіо Агро», Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди з мотивів, наведених у цій постанові.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України, яка подана представником Жиліним Олександром Федоровичем, - задовольнити.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення :
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Варіо Агро», Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди - відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, за винятком випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І. 

Судді: Кирилюк Г. М.

Рейнарт І. М.