КИЇВСЬКИЙ AПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2026 року м. Київ

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного судуІгнатов Р.М., за участі захисника ОСОБА_1 - адвоката Дрегуляс О.Е., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_1 - адвоката Дрегуляс О.Е. разом з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови судді Дніпровського районного суду м. Києва від 11 вересня 2025 року, якою

ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , керівника ТОВ «Догуш іншааат тіджарет лімітет шіркеті», юридична адреса: м. Київ, Харківське шосе, буд. 19, офіс 2005,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченогоч. 1 ст. 163-1 КУпАП з накладенням на нього адміністративного стягнення. 

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 притягнутий до адміністративної відповідальності за те, що 25 червня 2025 року, близько 17 години головним державним інспектором ДПС у Полтавській області Бондаренко О.М., за результатами камеральної перевірки своєчасності подання податкових декларацій з рентної плати за період I-IV квартали 2024 року, I квартал 2025 року платника податків ТОВ «Догуш іншааат тіджарет лімітет шіркеті» код ЄДРПОУ 33107319, за адресою: м. Київ, Харківське шосе, буд. 19, офіс 2005, встановлено, що керівник ТОВ «Догуш іншааат тіджарет лімітет шіркеті», яким є ОСОБА_1 вчинив порушення порядку ведення податкового обліку, а саме не подано декларації з рентної плати за період I квартал 2024 року при граничному терміні подання 10 травня 2024 року фактично декларація неподана, ІІ квартал 2024 року при граничному терміні подання 09 серпня 2024 року фактично декларація неподана. ІІІ квартал 2024 року при граничному терміні подання 11 листопада 2024 року фактично декларація неподана, IV квартали 2024 року при граничному терміні подання 09 лютого 2025 року фактично декларація неподана. І квартал 2025 року при граничному терміні подання 12 травня 2025 року фактично декларація неподана, чим порушено пп.49.18.2 п. 49.18 ст. 49. п.257.3 ст.257 Податкового Кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-VI (зі змінами та доповненнями). Своїми діями ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 163-1 КУпАП.
Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 11 вересня 2025 року ОСОБА_1  визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 163-1 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави в розмірі п`яти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що на день розгляду справи становить 85 (вісімдесят п`ять) гривень.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.
Не погоджуючись з постановою суду, захисник ОСОБА_1 - адвоката Дрегуляс О.Е. подала апеляційну скаргу разом з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 11 вересня 2025 року.
В клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження захисник вказала, що останнім днем подання апеляційної скарги мало бути 22 вересня 2025 року, водночас, оскаржувану постанову було отримано Товариством на його юридичну адресу 28 жовтня 2025 року. Як вбачається із матеріалів справи, копію оскаржуваної постанови було направлено ОСОБА_1 21 жовтня 2025 року, тобто із запізнення на 36 днів. 
У матеріалах справи міститься повідомлення про вручення судової повістки керівнику товариства ОСОБА_1 із поміткою «вручено особисто» і датою вручення 02 вересня 2025 року. Водночас, він не є громадянином України, не проживає в Україні постійно, не володіє українською мовою та 02 вересня 2025 року знаходився поза межами України, отже отримати повістку змоги не мав (фізично).
За таких умов ОСОБА_1 не міг бути обізнаний ні з фактом наявності провадження у справі щодо притягнення його до адміністративної відповідальності, ні з фактом призначення судового засідання на 11 вересня 2025 року, відтак він не мав змоги з`явитись до суду у встановлену дату і час, викласти судовому засіданні свою правову позицію у справі та надати суду докази відсутності юридичних підстав для його притягнення до адміністративної відповідальності.
В апеляційній скарзі захисник просить постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 11 вересня 2025 року скасувати, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутності події та складу адміністративного правопорушення.
В обґрунтування своїх вимог вказала, що при здійсненні провадження у справах, пов`язаних зі спорами щодо оподаткування, ані податківці, ані суд не мають права ігнорувати положення ПК України, зокрема такі, що стосуються прав платника податків вдатися до досудового оскарження рішень податкових органів, передбачену статтями 86 ПК України (для оспорювання змісту актів про результати податкових перевірок) та статті 56 ПКУ (для оскарження рішень податкових органів). Водночас, сторони у справі та суд мають враховувати при розгляді таких справ також вимогу підпункту 6 частини 3 статті 175 ЦПК України щодо необхідності для сторін повідомляти суд про вжиття заходів досудового врегулювання, якщо такі здійснювалися.
В даному випадку, на думку захисника, фактичні обставини справи свідчать про те, що як податківцями, так і судом зазначених вище вимог чинного законодавства дотримано не було, а саме: 
1. Податківці не повідомили суд про те, що Товариство оскаржувало (із дотриманням граничних термінів оскарження) результати перевірки, викладені в Акті, на підставі положень пункту 86.7. ПК України (це підтверджується запереченнями Товариства, вихідний № ULLC-PRM-TSP-FIN-LET-00005 від 14 липня 2025 року та відповіддю ГУ ДПС на нього, вихідний №23464/6/16-31-04-01-05 від 30 липня 2025 року, Додатки 5 та 6 до цієї Скарги відповідно); 
2. Ними не було надано на вивчення Суду податкове повідомлення-рішення № 11162/0406 від 04 серпня 2025 року (надалі - «ППР»); 
3. Також ними не було повідомлено суд про те, що ППР також був оскаржений Товариством (із дотриманням граничних термінів оскарження) до вищого контролюючого органу, і ГУ ДПС було проінформовано про подання скарги у належний спосіб.
Тобто, констатувати фактичне вчинення керівником правопорушення, викладеного у Акті та ППР, неможливо допоки ДПС України або в подальшому адміністративний суд не розглянуть питання наявності або відсутності податкового правопорушення з боку Товариства і не винесуть відповідне рішення. За таких умов констатувати вчинення відповідного правопорушення керівником Товариства шляхом складання протоколу та його передання до суду для винесення постанови до дати завершення адміністративного оскарження (спливання терміну винесення ДПС України відповідного рішення) є помилковим та юридично необґрунтованим заходом.
Сторона захисту звертає окрему увагу на те, що згідно положень п. 56.8. ПК України ДПС України мала 20 календарних днів на розгляд скарги (тобто до 11 вересня 2025 року як мінімум) із можливістю подовження зазначеного терміну до 60 календарних днів (на підставі положень п. 56.9. ПКУ). Водночас, із документів, наявних у матеріалах справи вбачається, що протокол та ППР датовано 04 серпня 2025 року, тобто Товариство мало ще 10 робочих днів для оскарження ППР (в термін до 21 серпня 2025 року включно) та ще 20 днів до винесення вішення ДПС України (і завершення терміну адміністративного оскарження). Незважаючи на положення п. 56.3. ПК України, ГУ ДПС звернулося до Суду 04 серпня 2025 року, тобто в дату видання ППР та складання протоколу, незважаючи на триваючий передбачений законодавством період досудового вирішення спору. Перший автоматизований розподіл справи між суддями відбувся 15 серпня 2025 року, тобто коли строк досудового оскарження ППР ще тривав, отже факт вчинення правопорушення товариством чи його керівником доведений не був. Отже правові підстави у ГУ ДПС для звернення до Суду були відсутні. За таких умов суд не мав правових підстав для відкриття провадження у справі, її розгляду та винесення постанови у справі, однак справу було розглянуто та вирішено судом в період до 11 вересня 2025 року, водночас процедура досудового оскарження ППР завершилася 18 вересня 2025 року (дата отримання товариством відповіді ДПС України).
Як вже зазначалося, рішення ДПС України про результати розгляду скарги було отримане товариством 18 вересня 2025 року, отже граничним терміном судового оскарження ППР, на підставі якого був складений протокол, було 17 жовтня 2025 року. У зазначену дату товариством було подано адміністративний позов до Київського окружного адміністративного суду.
Крім того, діяльність товариства в жодний спосіб не пов`язана із промисловим видобуванням будь-яких корисних копалин (включно із підземними водами) чи іншим використання надр для видобутку будь-чого. Відтак, товариство вочевидь не може вважатись платником рентної плати за користування надрами для видобування корисних копалин у розумінні положень та вимог статті 252 ПК України, як це кваліфікують податківці в тексті акту, оскільки має інший тип дозвільної документації. Тому відсутні правові підстави кваліфікувати товариство як платника рентної плати за користування надрами для видобування корисних копалин у розумінні статті 252 ПК України, внаслідок цього у товариства і у його керівника відсутні підстави для подання відповідної податкової звітності (декларацій з рентної плати) у розумінні п. 257.3. ПК України в терміни, визначені підпунктом 49.18.2. ПК України. Таким чином неможливо констатувати наявність події правопорушення (дії керівника з неподання декларації з рентної плати не є порушенням вимог ПК України) та складу правопорушення (відсутність суб`єктивної сторони у вигляді умисного чи з недбалості недотримання керівником вимог ПК України). 
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника Дрегуляс О.Е., яка підтримала клопотання та апеляційну скаргу і просила їх задовольнити, її відповіді на запитання суду, дослідивши письмові матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість постанови місцевого суду в межах апеляційної скарги, а також доводи апеляційної скарги та відповіді на запитання суду, суд апеляційної інстанції вважає апеляційні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. 

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 294 КУпАП, постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу.

У матеріалах справи міститься повідомлення «Укрпошти» про вручення судової повістки ОСОБА_1 із позначкою «вручено особисто» від 02.09.2025 року (а.с. 16). Однак, захисником Дрегуляс О.Е. до клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження долучено копію закордонного паспорту, з якого вбачається, що у вказану дату ОСОБА_1 перебував за межами України, а тому фізично не міг отримати судову повістку (а.с.109-111). Таким чином, враховуючи, що сторона захисту об`єктивно не знала про судове засідання та прийняте судом рішення, апеляційний суд приходить до висновку про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження, а тому він підлягає поновленню. 

Відповідно до положень ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. 

Згідно з положеннями ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративні правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до вимог ст.245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення, як це визначено у ст.251 КУпАП, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Суд, відповідно до ст. 252 КУпАП, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Диспозицією ч. 1 ст. 163-1 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за відсутність податкового обліку, порушення керівниками та іншими посадовими особами підприємств, установ, організацій встановленого законом порядку ведення податкового обліку, у тому числі неподання або несвоєчасне подання аудиторських висновків, подання яких передбачено законами України.

Оскаржувана постанова судді першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам, оскільки, визнаючи ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.1 ст. 163-1 КУпАП, суд допустив неповне з`ясування обставин справи, що у свою чергу призвело до прийняття необґрунтованого рішення про винуватість останнього у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення.

Як на доказ винуватості ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 163-1 КУпАП, суд першої інстанції послався на протокол про адміністративне правопорушення № 9536 від 04 серпня 2025 року; акт камеральної перевірки № 8691/16-31-04-06-03/33107319 від 25 червня 2025 року; повідомлення про запрошення керівника з повідомленням про вручення № 8123/12/16-31-04-06-12 від 26 червня 2025 року; лист - роз`яснення № 20209/6/16-31-04-06-04 від 26 червня 2025 року; акт про неявку № 8504/12/16-31-04-06-12.

Однак, на переконання суду апеляційної інстанції вказані докази у розумінні ст. 252 КУпАП є недопустимими, не узгоджуються із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», і не свідчать про беззастережну винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.163-1 КУпАП, враховуючи наступне.

Винуватість особи у вчиненні адміністративного правопорушення має бути безумовно доведено достатніми доказами, які установлюють об`єктивну істину у справі.

Суд першої інстанції обґрунтував своє рішення про доведеність винуватості ОСОБА_1 за ч.1 ст. 163-1 КУпАП даними акту про результати камеральної перевірки, на підставі якого складено протокол.

Відповідно до змісту п.86.1. ст.86 Податкового кодексу України результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі, зокрема, акта, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт.

Акт перевірки - це документ, який складається у передбачених цим Кодексом випадках, підтверджує факт проведення перевірки та відображає результати. Тобто, акт перевірки є лише службовим документом, що фіксує проведення перевірки та висновки інспектора щодо наявності чи відсутності порушень вимог законодавства. При цьому акт перевірки не є рішенням суб`єкта владних повноважень, а тому не породжує, не змінює не звужує права особи, не встановлює для неї додаткових обов`язків та не покладає відповідальність.

Відповідно до п. 86.2 ст. 86 Податкового кодексу України за результатами камеральної перевірки у разі встановлення порушень складається акт у двох примірниках, який підписується посадовими особами такого органу, які проводили перевірку, і після реєстрації у контролюючому органі вручається або надсилається для підписання протягом трьох робочих днів платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Висновки, викладені у акті перевірки, є відображенням дій інспекторів та не відповідають критерію юридичної значимості, не створюють для платника жодних правових наслідків у вигляді виникнення, зміни або припинення його прав та не породжують для нього будь-яких обов`язків.

У своїй практиці Верховний Суд уже неодноразово наголошував на тому, що акт перевірки є лише службовим документом, що фіксує проведення перевірки та висновки інспектора щодо наявності чи відсутності порушень вимог законодавства, не породжує, не змінює та не звужує права особи, не встановлює для неї додаткових обов`язків та не покладає відповідальність. У силу норм Податкового кодексу України акт перевірки лише фіксує обставини, встановлені під час проведення перевірки, факти виявлених можливих порушень законодавства та не є остаточним документом, зобов`язуючим до вчинення будь-яких дій, він не є юридичною формою рішення податкового органу і сам по собі не породжує певних правових наслідків для платника податків, не є актом індивідуальної дії та не підлягає оскарженню. Дана правова позиція викладена в постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08.09.2020 у справі №П/811/2893/14.

Також, згідно з положень ст.58 ПК України, на підставі акту перевірки податковим органом приймається податкове повідомлення-рішення.

Статтями 55-56 ПК України передбачене право адміністративного та судового оскарження такого податкового повідомлення-рішення про визначення суми грошового зобов`язання платника податків, у разі якщо платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов`язання.

Процедура адміністративного оскарження вважається досудовим порядком вирішення спору. При зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання протиправним та/або скасування рішення контролюючого органу грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили (п.56.18 ст. 56 ПК України).

Наявна у матеріалах справи копія акту перевірки не може слугувати належним та допустимим доказом винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 163-1 КУпАП, оскільки в силу норм Податкового кодексу України акт перевірки лише фіксує обставини, встановлені під час проведення перевірки, факти виявлених можливих порушень законодавства та не є остаточним документом, зобов`язуючим до вчинення будь-яких дій, він не є юридичною формою рішення податкового органу і сам по собі не породжує певних правових наслідків для платника податків, не є актом індивідуальної дії та не підлягає оскарженню.

Отже, єдиною правомірною підставою для складання протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ст.163-1 КУпАП, є наявність на момент складання протоколу узгодженого податкового повідомлення-рішення, а не акту перевірки.

Як вбачається із матеріалів справи, доданих захисником Дрегуляс О.Е., ТОВ «Догуш Іншаат Тіджарет Лімітет Шіркеті» подавало заперечення на акт перевірки, за результатами розгляду якого Головне управління ДПС у Полтавській області прийняло рішення про залишення висновків акту без змін.

На підставі зазначеного акту перевірки №8691//16-31-04-06-11/33107319 від 25.06.2025 року Головним управлінням ДПС у Полтавській області було складено податкове повідомлення-рішення №11162/0406 від 04.08.2026 року. У зв`язку із цим, ТОВ «Догуш Іншаат Тіджарет Лімітет Шіркеті» оскаржило це податкове повідомлення-рішення за процедурою адміністративного оскарження - 21.08.2025 року було направлено до Державної податкової служби України скаргу. За результатами розгляду даної скарги Державна податкова служба України прийняла рішення № 25607/6/99-00-06-03-02-06 від 03.08.2025 року, яким відмовила у задоволенні цієї скарги. 

Після цього, ТОВ «Догуш Іншаат Тіджарет Лімітет Шіркеті» звернулось із адміністративним позовом до Київського окружного адміністративного суду для оскарження податкового повідомлення-рішення №11162/0406 від 04.08.2026 року.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 163-1 КУпАП, не ґрунтуються на доказах по справі, оскільки акт перевірки контролюючого органу в розумінні положень ст. 56 Податкового кодексу України, як на час складання протоколів про адміністративні правопорушення, так і на момент судового розгляду був не узгодженим, а процедура оскарження податкових повідомлень-рішень ще триває, а тому стверджувати про законність та обґрунтованість актів були відсутні підстави, а отже він не міг бути визнаний доказом вини ОСОБА_1 за відсутності інших доказів у справі.

Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.163-1 КУпАП, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто, не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом».

Суд першої інстанції при розгляді справи на вищевказане уваги не звернув та передчасно прийшов до висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 163-1 КУпАП.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності факту адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Відповідно до ч.2 ст.251 КУпАП, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 цього Кодексу.

Отже, сукупність наведених обставин свідчить про те, що в матеріалах справи відсутні достатні докази, які беззаперечно доводять винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.163-1 КУпАП.

Статтею 62 Конституції України закріплений принцип презумпції невинуватості, який передбачає, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість, а також, що всі сумніви стосовно доведеності вини особи, мають тлумачитись на її користь.

За таких підстав, апеляційний суд приходить до висновку, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбачений ч.1 ст.163-1 КУпАП, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова Дніпровського районного суду м. Києва від 11 вересня 2025 року скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суддя - 
ПОСТАНОВИВ:
Задовольнити клопотання захисника ОСОБА_1 - адвоката Дрегуляс О.Е. про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 11 вересня 2025 року, і вважати апеляційну скаргу прийнятною.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 - адвоката Дрегуляс О.Е. - задовольнити. 

Постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 11 вересня 2025 року, якою визнано винуватим ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 163-1 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави в розмірі п`яти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що на день розгляду справи становить 85 (вісімдесят п`ять) гривень - скасувати та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1ст. 163-1 КУпАП відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутності в його діях складу даного адміністративного правопорушення. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя
Київського апеляційного суду Р.М. Ігнатов

Справа № 755/15716/25
Апеляційне провадження № 33/824/514/2026
Категорія: ч. 1 ст. 163-1 КУпАП
Суддя у першій інстанції - Мельниченко Л.А.
Суддя в апеляційній інстанції - Ігнатов Р.М.