ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року 
м. Київ

cправа № 911/545/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Рогач Л. І. - головуюча, Краснов Є. В., Мачульський Г. М.,
за участю секретаря судового засідання - Салівонського С. П.,
представників учасників справи:
позивача - Приходько Я. М.,
відповідача - Гаврин Д. В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" 
на рішення Господарського суду Київської області від 06.08.2025
(суддя Колесник Р. М.)
та на постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2025
(судді Пономаренко Є. Ю., Барсук М. А., Сулім В. В.)
у справі за позовом Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аеро Ресторантс",
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: 1) Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач Вадим Вікторович; 2) Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях,
про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та стягнення 78 871,10 грн.
ВСТАНОВИВ:
1. Історія справи
1.1. Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (далі - позивач, скаржник, ДП "МА "Бориспіль") подало до Господарського суду Київської області позовну заяву (з урахуванням заяви про зміну предмета позову) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аеро Ресторантс" (далі - відповідач, ТОВ "Аеро Ресторантс"), в якій просило визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 63, вчинений 28.01.2025 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогачем Вадимом Вікторовичем (далі - третя особа - 1, Нотаріус) в інтересах ТОВ "Аеро Ресторантс" про стягнення з ДП "МА "Бориспіль" грошових коштів в сумі 78 871,10 грн та стягнення з ТОВ "Аеро Ресторантс" грошових коштів в сумі 78 871,10 грн.
1.2. Позовні вимоги обґрунтовані, зокрема, тим, що позивач не є стороною договору оренди, договір не містить підписаних позивачем умов, які б встановлювали для нього фінансові зобов`язання щодо відповідача, а тому Нотаріус мав відмовити у вчиненні виконавчого напису. Вчиняючи виконавчий напис, Нотаріус не врахував та не перевірив факту наявності нотаріально засвідченого укладеного позивачем та відповідачем договору та безспірності заборгованості, чим порушив вимоги статей 87, 88, 89 Закону України "Про нотаріат", пункт 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172.
2. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій 
2.1. Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області (Орендодавець) та ТОВ "Росінтер Аеро Україна" (змінено найменування на ТОВ "Аеро Ресторантс") (Орендар) 30.07.2014 уклали договір оренди № 1605 індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, за умовами якого:
- Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування приміщення № № 245, 277, 279, 280, 281 та частину приміщення № 201 на другому поверсі пасажирського терміналу "D", загальною площею 220,0 м2, розміщене за адресою: Київська обл., Бориспільський район, Бориспіль-7 на 2-му поверсі термінального комплексу "D" (інв. № 47578), загальною площею 107850,5 м2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 170023532208, реєстраційний номер в єдиному реєстрі об`єктів державної власності 20572069.1435.НЛТНПД1884), що перебуває на балансі ДП МА "Бориспіль" (Балансоутримувач) (пункт 1.1);
- орендна плата визначена за результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку квітень 2014 року - суму в розмірі 157 742,20 грн (пункт 3.1);
- орендна плата перераховується до державного бюджету та Балансоутримувачу у співвідношенні 70% до 30% щомісяця не пізніше 15 числа місяця відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж (пункт 3.6);
- Орендар зобов`язується протягом місяця після підписання договору оренди внести завдаток, передбачений договором оренди. Завдаток стягується до державного бюджету і Балансоутримувачу у співвідношенні, визначеному у пункті 3.6 договору. Після закінчення основного строку договору оренди здійснюється перерахування орендної плати за останній місяць з урахуванням внесеного Орендарем завдатку. У разі порушення Орендарем зобов`язання зі сплати орендної плати він має відшкодувати державному бюджету і Балансоутримувачу збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір завдатку. Якщо в разі дострокового припинення договору оренди за згодою сторін сума сплачених орендних платежів і завдатку перевищить передбачені договором оренди платежі за період фактичної оренди, то це перевищення розглядається як зайва сума орендної плати (див. пункт 3.9 договору), що підлягає поверненню (пункт 5.2);
- зобов`язання Орендаря щодо сплати орендної плати забезпечуються у вигляді завдатку у розмірі, не меншому, ніж орендна плата за базовий місяць, який вноситься в рахунок орендної плати за останній місяць оренди (пункт 3.10);
- договір оренди укладено строком (терміном) на 10 (десять) років, що діє з "30" липня 2014 року до "29" липня 2024 року включно (пункт 10.1).
2.2. На виконання умов пунктів 3.10, 5.2 договору ТОВ "Аеро Ресторантс" на користь ДП МА "Бориспіль" 27.08.2014 відповідно до платіжного доручення № 00174 було сплачено 78 871,10 грн завдатку в рахунок орендної плати за останній місяць оренди за договором оренди із розрахунку 30% від орендної плати (47 322,66 грн) плюс сума ПДВ за ставкою 20% від орендної плати (31 548,44 грн).
2.3. Позивач листом від 28.06.2024 № 25-22-304 повідомив відповідача про непродовження договору оренди у зв`язку із необхідністю використання орендованого за договором оренди майна для власних потреб позивача.
2.4. Відповідач листом від 21.08.2024 № 21-08-24-05 повідомив позивачу реквізити банківського рахунку для повернення завдатку, сплаченого ним згідно з договором оренди.
2.5. Станом на 30.09.2024 позивач та відповідач склали та підписали спільний акт звіряння розрахунків за договором № 1605, яким зафіксували заборгованість позивача перед відповідачем у розмірі 78 871,10 гривень.
2.6. 14.01.2025 на адресу позивача від відповідача надійшла вимога від 09.01.2025 № 09-01-25/2, в якій відповідач, керуючись частиною другою статті 530 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), вимагав в семиденний строк від дня пред`явлення вимоги сплатити заборгованість у сумі 78 871,10 грн. В листі вказані відповідні реквізити для перерахування коштів.
2.7. Позивач листом від 27.01.2025 № 35-22-11 у відповідь на вимогу відповідача від 09.01.2025 оформив заяву про припинення зобов`язання зарахуванням на суму 78 871,10 грн, з огляду на наявність у ТОВ "Аеро Ресторантс" невиконаного грошового зобов`язання на суму 419 000,00 грн за договором від 20.04.2015 № 02.5-14/1-30 про відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, що підтверджується рішенням Господарського суду Київської області від 15.08.2023 у справі № 911/858/22, залишеним у цій частині без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.10.2023 і постановою Верховного Суду від 27.02.2024. Заява направлена позивачем на поштову адресу відповідача 28.01.2025, а 31.01.2025 - направлена відповідачу на його електронну пошту.
2.8. Нотаріус в інтересах ТОВ "Аеро Ресторантс" 28.01.2025 вчинив виконавчий напис про стягнення з ДП МА "Бориспіль" грошових коштів в сумі 78 871,10 грн.
2.9. 30.01.2025 державний виконавець Бориспільського ВДВС у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрив виконавче провадження та 30.01.2025 з рахунку позивача списані грошові кошти в загальній сумі 87 127,21 грн (з них 78 871,10 грн заборгованості за виконавчим документом, 7 887,11 грн виконавчого збору та 369,00 грн мінімальних витрат виконавчого провадження). Постановою державного виконавця від 05.02.2025 виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису закінчено.
2.10. Листом від 06.02.2025 позивач оформив заяву про відмову від заяви від 27.01.2025 про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних вимог з тих мотивів, що заява не була врахована під час вчинення та виконання виконавчого напису Нотаріуса.
2.11. Заперечуючи наявність достатніх підстав для вчинення виконавчого напису та для його подальшого виконання, позивач звернувся до суду з цим позовом.
3. Короткий зміст судових рішень
3.1. Господарський суд Київської області рішенням від 06.08.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2025, у задоволенні позову відмовив повністю. 
3.2. Мотивував тим, що:
- обов`язок позивача повернути утримувану ним суму завдатку після припинення договору оренди прямо виникає із суті правовідносин;
- позивач не довів порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису в частині дотримання вимог про його вчинення, зокрема щодо безспірності існуючої у позивача заборгованості перед відповідачем;
- відповідач отримав заяву позивача від 27.01.2025 про припинення зобов`язання зарахуванням лише 06.02.2025 і саме у цей день односторонній правочин про зарахування зустрічних однорідних вимог є вчиненим. Оскільки станом на 06.02.2025 виконавчий напис нотаріуса від 28.01.2025 вже було виконано, а грошові кошти по ньому списано з рахунку позивача, то підстави для зарахування зустрічних вимог були відсутні й таке зарахування, відповідно, не відбулося.
4. Короткий зміст вимог касаційної скарги та її обґрунтування
4.1. ДП "МА "Бориспіль" подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Господарського суду Київської області від 06.08.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2025, у якій просило (ураховуючи касаційну скаргу, подану у новій редакції) їх скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
4.2. Скаржник у касаційній скарзі підставою для касаційного оскарження судових рішень попередніх інстанцій зазначає наявність випадків, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
4.3. Обґрунтовуючи наявність випадку касаційного оскарження судових рішень, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України позивач вказує, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували статті 73, 74 ГПК України без урахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18, від 11.01.2022 у справі № 927/738/19 щодо обставин, які можуть бути встановлені на підставі такого доказу, як акт звірки розрахунків. Позивач зазначає, що акт звірки взаєморозрахунків у цій справі складений станом на 30.09.2024, а виконавчий напис здійснено 28.01.2025 і у справі відсутні докази подання цього акта нотаріусу для вчинення оскаржуваного напису, що свідчить про порушення судами статей 73, 74 ГПК України.
4.4. Скаржник також зазначає, що суди попередніх інстанцій застосували статтю 601 ЦК України без урахування висновків щодо застосування вказаної норми права, викладених в постановах Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19, від 15.08.2019 у справі № 910/21683/17, від 19.07.2018 у справі № 910/14503/16. Зокрема, як стверджує скаржник, суди не врахували, що днем здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог є дата вчинення заяви про припинення зобов`язання зарахуванням і зміст статті 601 ЦК України не передбачає направлення будь-якого повідомлення іншій стороні про здійснення такого зарахування.
4.5. Також посилається на те, що суди попередніх інстанцій застосували пункт 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (далі - Порядок № 296/5) та пункт 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 (далі - Перелік № 1172) без урахування висновків щодо застосування вказаних норм права, викладених Верховним Судом у постановах від 11.10.2023 у справі № 344/13138/21, від 02.11.2022 у справі № 758/14101/16-ц, від 27.08.2020 у справі № 554/6777/17. На переконання скаржника суди дійшли хибного висновку про те, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено обов`язку кредитора або нотаріуса повідомити боржника про початок реалізації процедури вчинення виконавчого напису окрім як у разі вчинення виконавчого напису на іпотечному договорі.
4.6. Щодо підстави касаційного оскарження судових рішень попередніх інстанцій у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, позивач вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статей 73, 74, 77, 78, 86, 236 ГПК України, статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат", пункту 1 Переліку № 1172, пунктів 1, 2 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5, статті 16 ЦК України у подібних правовідносинах, а саме у правовідносинах, які виникли між орендарем та балансоутримувачем індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності щодо можливості вчинення нотаріусом виконавчого напису для стягнення з балансоутримувача сплачених сум орендарем балансоутримувачу у разі закінчення строку дії вказаного вище договору, за обставин, що майно, передбачене таким договором оренди, орендарем в оренду взагалі не приймалося, при цьому, процедура повернення сплачених коштів визначена умовами договору оренди та передбачає повернення коштів у порядку, визначеному Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.09.2013 № 1650/24182 та постановою Кабінету Міністрів України від 16.02.2011 № 106 "Деякі питання ведення обліку податків і зборів (обов`язкових платежів) та інших доходів бюджету".
4.7. Позивач посилається також на те, що дії Нотаріуса щодо вчинення оскаржуваного виконавчого напису є протиправними, оскільки відповідач не надав Нотаріусу для вчинення оскаржуваного виконавчого напису оригіналу нотаріально засвідченого договору, стороною якого є позивач; пункти 5.2 та 3.9 договору оренди стосуються повернення коштів відповідачу тільки з державного бюджету та лише у разі дострокового припинення договору оренди, а не коштів, сплачених позивачу та у зв`язку із закінченням строку, на який договір оренди було укладено; відсутні акти приймання та повернення майна з оренди, що свідчить про відсутність підстав стверджувати про вступ відповідача у платне користування майном та обов`язок внесення завдатку.
4.8. Обґрунтовуючи наявність випадку касаційного оскарження судових рішень, передбаченого пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, ДП "МА "Бориспіль" посилається на частину третю статті 310 ГПК України та вказує, що суд першої інстанції безпідставно відмовив позивачу у задоволенні клопотання та не витребував перелічених у позовній заяві доказів, на підставі яких вчинено виконавчий напис.
5. Позиція інших учасників справи
5.1. Відповідач у відзиві на касаційну скаргу проти її задоволення заперечує, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
6. Позиція Верховного Суду
6.1. Заслухавши суддю-доповідачку, представників учасників справи, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм права, колегія суддів зазначає таке.
6.2. Як встановили суди попередніх інстанцій, на виконання умов договору відповідач 27.08.2014 відповідно до платіжного доручення № 00174 сплатив позивачу 78 871,10 грн завдатку в рахунок орендної плати за останній місяць оренди за договором оренди, що становить 30 % від розміру орендної плати, визначеної умовами договору.
6.3. Позивач листом від 28.06.2024 № 25-22-304 повідомив відповідача про небажання продовжувати дію договору у зв`язку із необхідністю використання орендованого майна для власних потреб, тому договір оренди припинився із закінченням строку його укладення, а саме 29.07.2024.
6.4. Відповідач листом від 21.08.2024 № 21-08-24-05 повідомив позивачу реквізити банківського рахунку для повернення завдатку; 14.01.2025 на адресу позивача від відповідача надійшла також вимога від 09.01.2025 № 09-01-25/2 про перерахування у строки, визначені частиною другою статті 530 ЦК України, 78 871,10 грн завдатку, повідомлено реквізити для перерахування коштів. Суди не встановили та сторони не довели наявність доказів виконання позивачем вимоги відповідача.
6.5. Відповідно до статті 88 Закону України "Про нотаріат" нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.
6.6. Верховний Суд у постановах від 27.08.2020 у справі № 554/6777/17, від 02.11.2022 у справі № 758/14101/16-ц, від 11.10.2023 у справі № 344/13138/21, на які звертає увагу скаржник у касаційній скарзі, зазначив, що для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити у рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.
6.7. Суди попередніх інстанцій з`ясували, що позивач є Балансоутримувачем за договором від 30.07.2014 № 1605 і, проаналізувавши умови договору, зокрема пункти 3.6, 3.10, 5.2, дійшли висновку про те, що вони встановлюють обов`язок Орендаря сплатити суму завдатку у розмірі, не меншому, ніж орендна плата за базовий місяць, який вноситься в рахунок орендної плати за останній місяць оренди, Орендодавцю, так і Балансоутримувачу, яким за договором є позивач, у співвідношенні 70% до 30%. Тому і у Орендодавця, і у Балансоутримувача виникає обов`язок повернути Орендарю отриману суму завдатку після припинення орендних відносин, якщо сума сплачених орендних платежів і завдатку перевищить передбачені договором платежі за період фактичної оренди.
6.8. Відповідно до частин першої та другої статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Виконання договору на користь третьої особи може вимагати як особа, яка уклала договір, так і третя особа, на користь якої передбачено виконання, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із суті договору.
6.9. Суд ураховує, що за змістом договору оренди позивач як балансоутримувач наділений визначеними майновими правами та обов`язками, зокрема правом на отримання частини орендної плати за користування орендованим майном, що свідчить про спрямованість виконання договору також на його користь. Крім того, Закон України "Про оренду державного та комунального майна" як у редакції, чинній на момент укладення договору, так і у редакції, чинній на момент розгляду цієї справи, прямо відносить балансоутримувача до безпосередніх учасників орендних правовідносин.
6.10. Поряд із цим суди встановили, що сплата відповідачем 27.08.2014 за платіжним дорученням № 00174 завдатку в рахунок орендної плати за останній місяць оренди на виконання пунктів 3.10 і 5.2 договору у розмірі 30 % від орендної плати (78 871,10 грн), здійснена у повному обсязі саме на користь позивача як Балансоутримувача.
6.11. Відтак з урахуванням правової природи договору оренди та встановлених судами обставин, зокрема щодо кола учасників спірних правовідносин, отримання позивачем спірних коштів зумовлює його обов`язок повернути відповідачу відповідну частину платежу (завдаток) після припинення орендних відносин. 
6.12. З огляду на встановлені судами обставини та зміст договору, суди дійшли правильного висновку про те, що договір укладено в інтересах, зокрема і позивача, який був обізнаний про його умови та отримував за ним кошти. Крім того, умовами договору на позивача покладено обов`язок після припинення орендних відносин повернути відповідачу відповідну частину платежу, внесеного при укладенні договору як завдаток, за настання визначених договором умов.
6.13. Закон України "Про нотаріат" не містить заборони на вчинення виконавчого напису щодо стягнення заборгованості за нотаріально посвідченим договором у ситуації, коли боржник не є стороною такого договору, однак сам договір передбачає обов`язок боржника зі сплати грошових сум на користь стягувача.
6.14. Звертаючись із касаційною скаргою на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, позивач не навів правових висновків Верховного Суду, які б підтверджували існування іншого підходу до застосування статті 88 Закону України "Про нотаріат" у спірній ситуації, або свідчили б про необхідність її тлумачення інакше, ніж це здійснили суди попередніх інстанцій.
6.15. Щодо врахування акта звіряння розрахунків за період 01.10.2023-30.09.2024 за договором № 1605, складеного позивачем та відповідачем, як документа, що підтверджує безспірність суми заборгованості, колегія суддів зазначає, що дійсно згідно з приписами статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію. 
6.16. Верховний Суд у постанові від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18, на яку звертає вагу скаржник у касаційній скарзі, зазначив, що відповідно до чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом. 
6.17. Акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема, в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. 
Аналогічні висновки викладено також і в постанові Верховного Суду від 11.01.2022 у справі № 927/738/19, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі.
6.18. У цій справі суди попередніх інстанцій оцінювали наявні докази у їх сукупності та виходили з того, що заборгованість позивача як балансоутримувача перед відповідачем як орендарем у розмірі 78 871,10 грн відображена як в акті звіряння розрахунків, так і підтверджується платіжним дорученням, на підставі якого відповідач перерахував на користь позивача завдаток відповідно до умов договору. При цьому, про здійснення такого платежу позивач стверджувально зазначає і в позовній заяві, тобто погоджується зі здійсненням перерахування відповідачем такої суми за відповідним платіжним документом.
6.19. До того ж, здійснення платежу та визнання обов`язку його повернути кореспондує змісту заяви позивача про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог, адже у цій заяві позивач посилався на наявність взаємних вимог, визнав існування боргу в заявленому розмірі та обґрунтовував ним правові наслідки зарахування (лист від 27.01.2025 № 35-22-11).
6.20. У зв`язку з наведеним висновок судів попередніх інстанцій про врахування акта як належного доказу безспірності заборгованості позивача узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18 та від 11.01.2022 у справі № 927/738/19, на які звертає увагу скаржник.
6.21. Суд також відхиляє посилання скаржника на не застосування судами попередніх інстанцій пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5 та пункту 1 Переліку № 1172. Скаржник вважає, що судами не враховано висновки щодо застосування цих норм права, викладені Верховним Судом у постановах від 11.10.2023 у справі № 344/13138/21, від 02.11.2022 у справі № 758/14101/16-ц, від 27.08.2020 у справі № 554/6777/17. На переконання скаржника, суди дійшли хибного висновку про те, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено обов`язку кредитора або нотаріуса повідомити боржника про початок реалізації процедури вчинення виконавчого напису окрім як у разі вчинення виконавчого напису на іпотечному договорі.
6.22. Так, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.
6.23. Підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5, на який звертає увагу скаржник, визначено спосіб, відповідно до якого, відбувається захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця.
6.24. Разом з тим, ні Порядком № 296/5, ні пунктом 1 Переліку № 1172, на які спирається скаржник, не визначено, що в інших випадках, окрім наведеного, визначено обов`язок кредитора або нотаріуса повідомити боржника про початок реалізації процедури вчинення виконавчого напису окрім як у разі вчинення виконавчого напису на іпотечному договорі.
6.25. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. З подібного виходив Верховний Суд у постановах від 11.05.2023 у справі № 910/570/21, від 27.09.2022 у справі № 910/6820/20.
6.26. Щодо постанов Верховного Суду, на які звертає увагу скаржник у касаційній скарзі, колегія суддів зазначає, що:
- у постанові від 11.10.2023 у справі № 344/13138/21 Верховний Суд розглядав спір про стягнення позики за рахунок майна, переданого в іпотеку;
- у постанові від 02.11.2022 у справі № 758/14101/16-ц Верховний Суд перевіряв дотримання вимог при вчиненні нотаріусом виконавчого напису щодо вимог про стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) та констатував, що: "Суди не встановили факт направлення позикодавцем листа-повідомлення з вимогою сплатити борг і отримання/неотримання позичальником такого листа, що має значення та унеможливлює вирішення спору по суті";
- у постанові від 27.08.2020 у справі № 554/6777/17 Верховний Суд констатував аналогічно, що суди не встановили факт направлення позикодавцем листа з вимогою сплатити борг як передумову вчинення виконавчого напису. 
Тобто, висновки, зроблені Верховним Судом щодо застосування зазначених норм права у наведених справах не є застосовними до обставин спору, що виник у розглядуваній справі.
6.27. Колегія суддів відхиляє також доводи скаржника про те, що відсутність актів приймання та повернення майна з оренди свідчить про не вступ відповідача у платне користування майном та відсутність обов`язку внесення завдатку і це, на думку скаржника, є додатковою підставою вважати дії Нотаріуса щодо вчинення оскаржуваного виконавчого напису протиправними. 
6.28. Відсутність окремого документа не спростовує саме по собі установленого судами на підставі сукупності доказів фактичного існування та виконання сторонами орендних правовідносин. Так, суди попередніх інстанцій установили, що факт користування майном і здійснення розрахунку за договором оренди підтверджується первинними документами, зокрема платіжним дорученням про внесення завдатку у повному обсязі на користь позивача як Балансоутримувача, а також підписаним сторонами актом звіряння розрахунків, у якому зафіксовано розмір заборгованості позивача за договором, при цьому наведені обставини сторонами не заперечені та належними доказами не спростовані. Вказане узгоджується також зі змістом заяви позивача про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог (лист від 27.01.2025 № 35-22-11), у якій він, посилаючись на наявність взаємних вимог, фактично визнав існування боргу в заявленому розмірі та обґрунтовував відповідні правові наслідки.
6.29. Щодо аргументів скаржника про відсутність доказів безспірності розміру заборгованості з підстав подання ним заяви про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог (лист від 27.01.2025 № 35-22-11), колегія суддів зазначає, що, як вказано вище, суди встановили, що:
- 27.01.2025 позивач у відповідь на вимогу відповідача від 09.01.2025 склав заяву про припинення зобов`язання зарахуванням № 35-22-11 на суму 78 871,10 грн, посилаючись на наявність у відповідача невиконаного грошового зобов`язання у розмірі 419 000,00 грн за договором від 20.04.2015 № 02.5-14/1-30 про відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг Орендарю, що підтверджується рішенням Господарського суду Київської області від 15.08.2023 у справі № 911/858/22, залишеним у цій частині без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.10.2023 та постановою Верховного Суду від 27.02.2024;
- позивач надіслав цю заяву відповідачу поштовим відправленням 28.01.2025, а 31.01.2025 направив її також на електронну пошту відповідача;
- відповідач отримав заяву позивача про зарахування 06.02.2025.
6.30. Надаючи правову оцінку цим обставинам у контексті того, чи вважаються за встановлених у справі обставин припиненими зобов`язання позивача станом на дату вчинення виконавчого напису з огляду на подання заяви про зарахування та чи впливає така обставина на наявність або відсутність безспірної заборгованості на момент учинення Нотаріусом виконавчого напису, колегія суддів виходить з такого.
6.31. Відповідно до частин першої-третьої статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.
6.32. Аналогічні положення закріплені також у статті 601 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.
6.33. За положеннями частини п`ятої статті 202 ЦК України, до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.
6.34. Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19, на яку звертає увагу скаржник, зазначив, що заява відповідача про зарахування зустрічних однорідних вимог, надіслана відповідачем позивачу, за своєю правовою природою є одностороннім правочином, направленим на припинення взаємних грошових зобов`язань сторін у справі. Зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань: в одному - одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні - є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання. У такому випадку зобов`язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами.
6.35. Верховний Суд у цій постанові дійшов висновку, що безспірність вимог, які зараховуються, а саме: відсутність між сторонами спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, є важливою умовою для зарахування вимог. Умова безспірності стосується саме вимог, які зараховуються, а не заяви про зарахування, яка є одностороннім правочином і не потребує згоди іншої сторони, якщо інше не встановлено законом або договором. 
За дотримання умов, передбачених статтею 601 ЦК України, та відсутності заборон, передбачених статтею 602 ЦК України, незгода однієї сторони із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, проведеним за заявою іншої сторони зобов`язання, не є достатньою підставою для визнання одностороннього правочину із зарахування недійсним. 
Заява сторони щодо спірності вимог, які були погашені (припинені) зарахуванням, або щодо незгоди з проведеним зарахуванням з інших підстав, має бути аргументована, підтверджена доказами і перевіряється судом, який вирішує спір про визнання недійсним одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог. Наявність на момент зарахування іншого спору (спорів) в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за зобов`язанням не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника. Наявність заперечень однієї сторони щодо зарахування не є перешкодою для зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою іншої сторони, відмова цієї сторони від прийняття заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог і проведення такого зарахування не має юридичного значення. 
6.36. У зв`язку з цим Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду уточнив правові висновки, викладені, зокрема, у постановах від 15.08.2019 у справі № 910/21683/17, від 19.07.2018 у справі № 910/14503/16, на неврахування яких посилається позивач у касаційній скарзі, щодо умов дійсності зарахування одностороннього правочину, його спірності чи безспірності.
6.37. Поряд з цим у постановах Верховного Суду від 03.09.2024 у справі № 904/6691/20 (904/3702/23), від 10.11.2022 у справі № 914/346/20 (914/155/21), від 25.01.2022 у справі № 914/346/20 (914/155/21)) щодо моменту вчинення заяви про зарахування зазначено, що за загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми), відповідну заяву про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням; моментом припинення зобов`язань сторін у такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.
6.38. Відтак, попри те, що за загальним правилом припинення зобов`язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог пов`язується з моментом учинення заяви про зарахування як одностороннього правочину, вирішальним для настання відповідних цивільно-правових наслідків є не лише складання такого документа, а й доведення волевиявлення до відома іншої сторони у належний спосіб. Саме адресування заяви іншій стороні та її вручення або інше підтверджене доведення змісту заяви до відома адресата забезпечує можливість визначити момент, з якого ця заява набуває юридичного значення як односторонній правочин у конкретних правовідносинах і може спричинити припинення взаємних зобов`язань.
6.39. Колегія суддів ураховує, що позивач не посилається на обставини фактичного інформування відповідача про зазначене волевиявлення в інший спосіб та в інші дати, ніж встановлені судами попередніх інстанцій. Відтак, з огляду на зазначене, за обставин цієї справи застосування статті 601 ЦК України в частині припинення зобов`язань зарахуванням передбачає з`ясування не лише факту складання позивачем заяви про зарахування, а й факту її направлення та вручення відповідачу, а також моменту такого вручення.
6.40. Саме встановлення цієї події має значення для оцінки того, чи настали правові наслідки зарахування до моменту вчинення Нотаріусом виконавчого напису, і, як наслідок, чи могла подана заява впливати на наявність або відсутність існування безспірної заборгованості станом на відповідну дату. 
6.41. Оскільки, як встановили суди, відповідач отримав заяву позивача про зарахування лише 06.02.2025, саме цю дату слід вважати моментом учинення одностороннього правочину про зарахування зустрічних однорідних вимог, адже така заява адресована іншій особі й містить повідомлення про волевиявлення на припинення зустрічних зобов`язань, тому саме з цього моменту, за загальним правилом, припиняються зобов`язання обох сторін у відповідному обсязі, про що вірно встановлено судами першої та апеляційної інстанцій.
6.42. Водночас станом на 06.02.2025 виконавчий напис Нотаріуса від 28.01.2025 вже було виконано, а грошові кошти за ним - списано з рахунку позивача. Тому на цю дату правові підстави для припинення зобов`язань шляхом зарахування у заявленому обсязі були відсутні, а отже, заявлене зарахування не могло спричинити фактичного припинення зобов`язань сторін.
6.43. При цьому, скаржник не посилається на те, що суди попередніх інстанцій не врахували та/або не дослідили інші докази, які б підтверджували доведення до відома відповідача повідомлення, що містить письмове волевиявлення позивача на припинення зустрічних однорідних вимог шляхом зарахування, в іншу дату, тобто до 28.01.2025, коли Нотаріус учинив оспорюваний виконавчий напис.
6.44. З огляду на наведене вище, суди обґрунтовано не врахували також направлення позивачем на електронну пошту відповідача заяви від 27.01.2025, оскільки така була направлена 31.01.2025, тобто вже після вчинення виконавчого напису.
6.45. Поряд з цим суди встановили, що позивач листом від 06.02.2025 № 35-22-35 відмовився від своєї заяви про зарахування зустрічних вимог та 06.02.2025 в межах виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення у справі № 911/858/22 отримав повне погашення своїх вимог. 
6.46. Наведене свідчить про необґрунтованість доводів скаржника, заявлених на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.
6.47. Щодо підстави касаційного оскарження судових рішень попередніх інстанцій у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, позивач вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статей 73, 74, 77, 78, 86, 236 ГПК України, статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат", пункту 1 Переліку № 1172, пунктів 1, 2 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5, статті 16 ЦК України у подібних правовідносинах, а саме у правовідносинах, які виникли між орендарем та балансоутримувачем індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності щодо можливості вчинення нотаріусом виконавчого напису для стягнення з балансоутримувача сплачених сум орендарем балансоутримувачу у разі закінчення строку дії вказаного вище договору, за обставин, що майно, передбачене таким договором оренди, орендарем в оренду взагалі не приймалося, при цьому, процедура повернення сплачених коштів визначена умовами договору оренди та передбачає повернення коштів у порядку, визначеному Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.09.2013 № 1650/24182 та постановою Кабінету Міністрів України від 16.02.2011 № 106 "Деякі питання ведення обліку податків і зборів (обов`язкових платежів) та інших доходів бюджету".
6.48. Колегія суддів враховує, що відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
6.49. Зміст зазначеної процесуальної норми свідчить про те, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
6.50. Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України скаржник повинен обґрунтувати, в чому саме полягає неправильне застосування норми матеріального права чи порушення норми процесуального права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду (у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права та як саме ці норми права судами було застосовано неправильно).
6.51. Верховний Суд зауважує, що для спростування будь-якого висновку, наведеного в оскаржуваних судових рішеннях, скаржник має навести не особисті міркування щодо законності та обґрунтованості цих судових рішень, а довести, який саме висновок Верховного Суду щодо застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах не був врахований судами попередніх інстанцій з урахуванням встановлених ними обставин справи, від якого висновку необхідно відступити з наведенням обґрунтування такої необхідності та/або який висновок сформувати (пункт 183 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023 у справі № 918/686/21).
6.52. При цьому, формування правового висновку не може ставитися в пряму залежність від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів і здійснюватися поза визначеними ГПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.
6.53. Надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої у пункті 3 частини другої статті 287 ГПК України, суд касаційної інстанції вважає за необхідне зауважити, що касаційна скарга загалом не містить відповідних доводів щодо необхідності формування висновку про застосування норми права саме у конкретних правовідносинах (які виникли між орендарем та балансоутримувачем індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності), а лише зводиться до викладення такого висновку у тому формулюванні, як це необхідно позивачу в межах обставин конкретної справи, та надання іншої оцінки доказам, на підставі яких суди попередніх інстанцій установили фактичні обставини справи, що стали підставою для відмови в задоволенні позову.
6.54. Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для формування висновку щодо застосування норм права, на якому наполягає скаржник, з огляду на встановлені обставини справи, а відтак касаційну скаргу в частині підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, слід залишити без задоволення.
6.55. Обґрунтовуючи наявність випадку касаційного оскарження судових рішень, передбаченого пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України ДП "МА "Бориспіль" посилається на частину третю статті 310 ГПК України та вказує, що суд першої інстанції безпідставно відмовив позивачу у задоволенні клопотання та не витребував перелічених у позовній заяві доказів, на підставі яких вчинено виконавчий напис.
6.56. Так, підставою касаційного оскарження зазначено пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України, а саме, пункт 3 частини третьої статті 310 ГПК України, яким визначено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи).
6.57. Отже, порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, Верховний Суд скасовує судові рішення судів, а справу направляє на новий розгляд.
6.58. Позивач у мотивувальній частині позовної заяви просив суд витребувати у Нотаріуса документи, на підставі яких було вчинено виконавчий напис від 28.01.2025, оскільки такі мають значення для розгляду даної справи.
6.59. Тобто, скаржник вважає, що без дослідження документів, про які він зазначає у своєму клопотанні, фактично неможливо встановити дійсні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи та ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
6.60. Разом з тим, вимоги касаційної скарги про скасування судових рішень попередніх інстанцій та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог суперечать змісту його доводів про неможливість встановити дійсні обставини справи та ухвалити законне та обґрунтоване рішення у зв`язку із невитребуванням судом документів, про які він зазначав у своєму клопотанні. Тобто, вимоги скаржника є суперечливими і не направлені на реалізацію його процесуального права, зокрема, на участь у дослідженні доказів (стаття 42 ГПК України), а зводяться фактично до ухвалення судового рішення про задоволення його позову без дослідження доказів, які, як він вважає, є ключовими у питанні встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
6.61. Верховний Суд звертає особливу увагу, що принцип юридичної визначеності (res judicata) є одним із фундаментальних аспектів верховенства права. Не може бути поставлено під сумнів остаточне рішення лише через намагання особи домогтися "перегляду заради перегляду", а право на доступ до суду не може використовуватись як механізм зловживання та мати необмежений та абсолютний характер.
6.62. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
6.63. Поза тим, обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору, були повно та всебічно встановлені судами попередніх інстанцій.
6.64. З огляду на наведене Суд зазначає, що суди попередніх інстанцій надали належну правову кваліфікацію спірним правовідносинам, повно оцінили умови договору та докази його виконання, встановили їх значення для прав, інтересів і обов`язків сторін спору, а також перевірили наявні у справі документи у взаємозв`язку з критерієм безспірності вимоги, який є визначальним для висновку про правомірність вчинення виконавчого напису. Тому підстав для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень у касаційному провадженні, яке відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України, немає.
7. Висновки Верховного Суду
7.1. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
7.2. За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
7.3. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені в касаційній скарзі, не підтвердилися, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення.
8. Судові витрати
8.1. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку, передбаченому статтею 129 ГПК України, покладається на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 06.08.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2025 у справі № 911/545/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча Л. Рогач

Судді Є. Краснов

Г. Мачульський