Головуючий І інстанції: Пасечнік О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2026 р. 	Справа № 520/31512/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Мінаєвої К.В.,
Суддів: Катунова В.В. , Ральченка І.М. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2026, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/31512/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Департаменту реєстрації Харківської міської ради  
третя особа:  ОСОБА_2 
про визнання протиправним та скасування рішеня, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
І. Зміст позовних вимог та їх обґрунтування.
ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до  Департаменту реєстрації Харківської міської ради (далі - відповідач), третя особа: ОСОБА_2 , в якому просила суд:
- визнати неправомірним та скасувати рішення Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 29.05.2025, прийняте за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 ) від 29.05.2025 про реєстрацію місця проживання (перебування) з одночасним зняттям із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) у вищевказаній квартирі.
- зобов`язати Департамент реєстрації Харківської міської ради здійснити реєстрацію ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 ) за адресою: АДРЕСА_1 . 
В обґрунтування позовної заяви позивачка зазначила, що відповідач протиправно вимагає надати згоду на реєстрацію її місця проживання у квартирі, оскільки фактично співвласника квартири немає, а квартиронаймач ОСОБА_3 помер, що виключає не лише можливість, а й доцільність отримання такої згоди. Вказує, що ані Закон №1871-IX, ані Порядок не містять положень, які б урегульовували питання реєстрації місця проживання особи у житлі, один із співвласників якого на дату реєстрації помер. У спірних відносинах відповідач не встановив, що реєстрація місця проживання позивачки у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 не може порушити права та законні інтереси третіх осіб, адже сам по собі факт реєстрації не зумовлює виникнення у особи права власності та таке житло. 
ІІ. Зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2026 у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи судове рішення про відмову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачці відмовлено у реєстрації в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , з тих підстав, що вона не подала документи у повному обсязі, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 12 Закону України №1871 від 05.11.2021 «Про надання (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», оскільки позивачкою не додано до заяви від 29.05.2025 згоди співвласника житла.
Оскільки нормами чинного законодавства не передбачені винятки щодо переліку документів, необхідних для реєстрації місця проживання особи, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, відмовляючи позивачці в реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , діяв відповідно до вимог чинного законодавства, що підтверджується матеріалами справи, а тому відповідачем не вчинено протиправних дій. 
ІІІ. Підстави апеляційного оскарження та їх обґрунтування.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивачка звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Вважає вказане рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та грубим порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню. 
В доводах апеляційної скарги зазначає, що чоловік позивачки - ОСОБА_2 є власником 57/100 часток квартири, зокрема в цю частку входить й окрема житлова кімната, де він проживає з дружиною ОСОБА_1 та неповнолітньою донькою. Вважає, що на підставі ст. 319 ЦК України чоловік має право зареєструвати дружину за своєю адресою, оскільки це його право як співвласника користуватися майном на власний розсуд. Вказує, що кожен із співвласників має право на надання для проживання (вселення) членів своєї сім`ї у частину квартири, що відповідає його частці. Зазначає, що законодавство України (в т.ч. норми житлового права) не вимагає згоди інших співвласників для реєстрації місця проживання дружини (чоловіка) власника частки, оскільки вони є членами сім`ї. За нормами ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Крім того, нормами ст. 156 ЖК України, передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням; за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї.
Як на підставу для скасування спірного рішення посилається на те, що відповідачем не зазначено та не додано доказів про співвласника 47/100 квартири АДРЕСА_2 , згода якого потрібна при вчиненні дій іншим співвласником.
ІV. Провадження в суді апеляційної інстанції та виклад позиції інших учасників справи.
Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 до заяви було надано згоду тільки ОСОБА_2 , якому на праві приватної спільної часткової власності належить 57/100 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , однак згода іншого власника (співвласника) 43/100 частки квартири позивачем не надана. Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що за результатом розгляду заяви ОСОБА_1 та поданих документів, керуючись ч. 3 ст. 9, п. 3 ч. 1 ст. 12 Закону та п. 87 Порядку № 265 органом реєстрації 29.05.2025 було прийнято рішення про відмову у реєстрації місця проживання (перебування) ОСОБА_1 , у зв`язку із тим, що заявник – ОСОБА_1 подала документи, передбачені законодавством не в повному обсязі, а саме: відсутня згода співвласника житла, що суперечить ч. 3 ст. 9 Закону. Вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 висновків суду першої інстанції не спростовують, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2026 по справі № 520/31512/25 прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, відтак є законним та скасуванню не підлягає.
Згідно зі статтею 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розглядає справу без повідомлення учасників справи (у порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. З урахуванням вимог частини четвертої статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
V. Обставини, встановлені судом.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_2 – третьої особи.
Квартира за адресою: АДРЕСА_1 на праві співвласності належить ОСОБА_2 , (57/100 часток), що підтверджується договором купівлі-продажу від 16.06.2017.
29 травня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Департаменту реєстрації Харківської міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання (перебування) з одночасним зняттям із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) у вищевказаній квартирі. До заяви додала, зокрема, згоду ОСОБА_2 .
За результатами розгляду заяви від 29.05.2025 відповідачем прийнято рішення про відмову у декларуванні/реєстрації з одночасним зняттям із задекларованого /зареєстрованого місця проживання (перебування) від 29.05.2025, оскільки особа яка подала документи або відомості, передбачені законодавством не в повному обсязі, а саме: відсутня згода співвласників житла, що суперечить частині 3 статті 9 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні".
Позивачка, не погоджуючись з рішенням Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 29.05.2025, прийнятим за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 29.05.2025 про реєстрацію місця проживання (перебування) з одночасним зняттям із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) у вищевказаній квартирі, звернулась до суду з цим позовом. 
VІ. Позиція суду апеляційної інстанції.
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і випадки їх обмеження встановлює та регулює Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».
Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Відповідно до положень ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ( в редакції на час виникнення спірних правовідносин) громадянин України зобов`язаний протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.
Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання; квитанцію про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).
Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації.
Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.
За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання з урахуванням вимог, визначених частиною одинадцятою статті 6 цього Закону.
Відповідно до ст. 10 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» правила здійснення реєстрації місця проживання, форми необхідних для цього документів, порядок передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру встановлюються Кабінетом Міністрів України.
При цьому, відповідно до ст. 9-1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо, зокрема, особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію.
01.12.2021 набув чинності Закон України від 05.11.2021 № 1871-IX «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (далі - Закон № 1871-IX), яким урегульовані відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, встановлює порядок надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послуг.
За змістом статті 2 Закону № 1871-IX декларування місця проживання особи - повідомлення особою органу реєстрації адреси свого місця проживання шляхом надання декларації про місце проживання в електронній формі з використанням Єдиного державного веб-порталу електронних послуг з подальшим внесенням такої інформації до реєстру територіальної громади; реєстрація місця проживання (перебування) особи - внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.
Згідно статті 3 Закону № 1871-IX декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою: 1) створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом; 2) ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою; 3) використання знеособлених даних реєстрів територіальних громад для обґрунтованого розроблення органами державної влади та органами місцевого самоврядування програм економічного і соціального розвитку адміністративно-територіальних одиниць, визначення правомочності зборів жителів територіальної громади, для статистичних, наукових та інших потреб у визначених законом та актами Кабінету Міністрів України випадках.
В силу частини шостої статті 5 Закону № 1871-IX реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за заявою такої особи, поданою в паперовій формі до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг, за адресою житла будь-якої форми власності.
За змістом частини першої статті 9 Закону № 1871-IX у разі реєстрації місця проживання (перебування) особи під час особистого відвідування органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) подається заява про реєстрацію місця проживання (перебування) за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.
До заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи додаються:
1) паспортний документ особи або довідка про звернення за захистом в Україні, або документ, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними; 
2) свідоцтво про народження - для дітей віком до 14 років; 
3) документи, що підтверджують право на проживання (перебування) в житлі, адреса якого реєструється для проживання (перебування) (відомості про житло (документи), що підтверджують право власності на житло, рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житла, визнання за особою права користування житлом, жилим приміщенням, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи, визначені Кабінетом Міністрів України); 
4) документи, що посвідчують особу законного представника (представника); 
5) документи, що підтверджують повноваження особи як законного представника (представника), крім випадків, якщо законними представниками дитини є її батьки чи один із батьків; 
6) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору; 
7) військово-обліковий документ (для громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку) (частина друга статті 9 Закону № 1871-IX).
Відповідно до частини третьої статті 9 Закону № 1871-IX, у разі відсутності документів, передбачених пунктом 3 частини другої цієї статті, реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, уповноваженої особи житла.
Забороняється вимагати для реєстрації місця проживання (перебування) подання особою відомостей та/або документів, не передбачених цим Законом (частина сьома статті 9 Закону № 1871-IX).
Відповідно до частини першої статті 11 Закону № 1871-IX особа, яка декларує або реєструє своє місце проживання (перебування) у житлі, яке не є власністю (співвласністю) такої особи, та за відсутності документів, що підтверджують право на проживання в цьому житлі, під час подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) або декларації про місце проживання надає згоду власника (співвласників) житла чи уповноваженої особи житла на декларування або реєстрацію особою свого місця проживання (перебування) за адресою цього житла у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У разі декларування або реєстрації місця проживання особою, яка є власником (співвласником) цього житла, згода інших співвласників або інших осіб, місце проживання яких зареєстровано / задекларовано в цьому житлі, не вимагається.
Пунктом 3 частини першої статті 12 Закону № 1871-IX визначено, що орган реєстрації відмовляє у внесенні до реєстру територіальної громади інформації про задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) особи у разі, якщо особа подала документи або відомості, передбачені цим Законом, не в повному обсязі.
Водночас, пунктом 35 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265 (далі - Порядок), для реєстрації місця проживання (перебування) особа або її законний представник (представник), уповноважена особа житла або уповноважена особа спеціалізованої соціальної установи, закладу для бездомних осіб, іншого надавача соціальних послуг з проживанням подає: 
1) заяву за формою згідно з додатками 2, 3 і 8; 
2) паспортний документ особи або довідку про звернення за захистом в Україні (для осіб, які реєструють місце перебування); 
3) свідоцтво про народження (для дітей віком до 14 років), крім іноземців та осіб без громадянства, або документ про реєстрацію народження, виданий компетентним органом іноземної держави і легалізований у встановленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 
4) довідку про реєстрацію особи громадянином України (у разі здійснення вперше реєстрації місця проживання дитини віком до 14 років, у свідоцтві про народження якої зазначено, що батьки або один із батьків є іноземцем чи особою без громадянства); 
5) документи, що підтверджують: право на проживання (перебування) в житлі, зокрема свідоцтво про право власності, ордер, договір оренди (найму, піднайму), договір найму житла у гуртожитку (для студентів), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші підтверджуючі документи. 
У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, наймача та членів його сім`ї, уповноваженої особи житла (зазначені документи та згода не вимагаються під час реєстрації місця проживання (перебування) малолітніх та неповнолітніх дітей за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або законних представників (представників), або одного з них; право на перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, іншого надавача соціальних послуг з проживанням (довідка про прийняття на обслуговування в спеціалізованій соціальній установі, іншого надавача соціальних послуг з проживанням за формою згідно з додатком 4, копія посвідчення про взяття на облік бездомної особи, форма якого затверджується Мінсоцполітики (для осіб, які перебувають на обліку у таких установах або закладах); 
6) відомості або документ, що підтверджує сплату адміністративного збору (не подається у разі здійснення реєстрації місця перебування); 
7) військово-обліковий документ (для громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).
Відповідно до підпункту 3 пункту 87 Порядку орган реєстрації відмовляє в декларуванні/реєстрації місця проживання (перебування), знятті із задекларованого/ зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі, коли особа не подала або подала не в повному обсязі необхідні документи або відомості.
У даній справі спір стосується правомірності відмови органу реєстрації в реєстрації місця проживання позивачки з огляду на не надання разом із заявою про реєстрацію згоди співвласників житла.
На підставі системного аналізу наведених вище положень частини другої статті 9, частини першої статті 11 Закону № 1871-IX, підпункту 5 пункту 35 Порядку, суд апеляційної інстанції зазначає, що від особи вимагається надання разом із заявою про реєстрацію місця проживання документів, що підтверджують право на проживання (перебування) в житлі.
Судовим розглядом встановлено, що 29 травня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Департаменту реєстрації Харківської міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання (перебування) з одночасним зняттям задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за адресою: АДРЕСА_1 .
Разом із заявою позивачкою було надано згоду ОСОБА_2 , якому на праві приватної спільної часткової власності належить 57/100 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , набутої на підставі договору купівлі-продажу серія та номер: 2539 виданий 16.06.2017 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області.
Згода інших співвласників відсутня. Позивачка зазначає, що іншій частці квартири проживав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Його часта квартири не була приватизована та основним орендарем цієї кімнати була його бабуся ОСОБА_4 , якій 27.11.1987 року було видано ордер (обмінний) на житлове приміщення серії К №792, загальна площа якої складала 13 кв.м., на підставі рішення виконавчого наймодавця Алма-Атинської Ради народних депутатів від 13.11.1987 року. В 1988 році ОСОБА_3 здійснив обмін з бабусею, переїхав проживати в кімнату та був зареєстрований в квартирі.
Колегія суддів зауважує, що 57/100 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 належить чоловікові позивачки - ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності, однак він не є власником всієї квартири та його частка не виділена в натурі в окремий об`єкт нерухомості. 
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Правомочність володіння слід розуміти як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).
Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.
Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).
Аналізуючи складові правомочності права власності у контексті спірних правовідносин, слід виходити з того, що надання особою, яка є власником житла, дозволу на реєстрацію місця проживання особи стосується права користування майном.
Водночас у спірних правовідносинах житло, у якому позивачка вимагає зареєструвати її за згодою ОСОБА_2 , належить йому лише в частині, що становить 57/100 від загальної.
Відповідно до частини 1 статті 356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Статтею 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Основні засади здійснення права спільної часткової власності визначені у статті 358 Цивільного кодексу України.
Так, частиною 1 статті 358 Цивільного кодексу України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Відповідно до частини 2 статті 358 Цивільного кодексу України, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Отже, закріплена у пункті пунктом 35 Порядку вимога про необхідність надання згоди на реєстрацію місця проживання особи співвласниками житла обумовлена особливостями реалізації правомочності володіння, користування та розпорядження майном (житлом), що перебуває у спільній часткові власності, суть яких полягає у тому, що здійснення будь-яких юридично значимих дії, пов`язаних із здійсненням права власності, вимагає отримання згоди інших осіб, яким належить це майно.
Ураховуючи наведене вбачається, що при реєстрації місця проживання особи в житлі, яке перебуває у спільній власності, згода інших співвласників є обов`язковою.
Здійснення реєстрації місця проживання ОСОБА_1 без надання згоди всіх співвласників є порушенням їхніх прав відповідно до частини першої статті 358 Цивільного кодексу України і пункту 35 Порядку.
Реєстрація місця проживання здійснюється за конкретно визначеною адресою житла, при цьому законодавством України не передбачена можливість здійснення реєстрації в конкретній частині житлового приміщення, що не має визначеної адреси, навіть за умови фактичного відокремлення такої частини житла від інших його складових частин. Орган реєстрації не наділений повноваженнями здійснювати реєстрацію місця проживання в частину житлової квартири (як, наприклад, в даному випадку в 57/100 частин), оскільки реєструє місце проживання за адресою житла, що, в свою чергу, має складати самостійну належним чином визначену одиницю площі.
Законодавчо передбачена можливість реалізації співвласниками права розпорядження житлом, що перебуває у спільній частковій власності, у відносинах реєстрації місця проживання сторонніх осіб в таке житло, що полягає у наданні обов`язкової згоди на здійснення вищезазначеної реєстраційної дії, а не у встановленні порядку володіння та користування спільним майном шляхом відокремлення окремих складових житла, як зазначає скаржниця.
Відтак, реєстрація місця проживання членів сім`ї співвласника здійснюється за згодою співвласників житла, як єдиного об`єкта нерухомого майна, єдиного житлового приміщення. Зазначена згода не вимагається лише при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників.
Пунктом 87 Порядку встановлено, що орган реєстрації відмовляє в декларуванні/реєстрації місця проживання (перебування), знятті із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі, зокрема, коли:
3) особа не подала або подала не в повному обсязі необхідні документи або відомості.
Оскільки закріплена у пункті 35 Порядку вимога про необхідність надання згоди на реєстрацію місця проживання особи співвласниками житла обумовлена особливостями реалізації правомочності володіння, користування та розпорядження майном (житлом), що перебуває у спільній часткові власності, суть яких полягає у тому, що здійснення будь-яких юридично значимих дії, пов`язаних із здійсненням права власності, вимагає отримання згоди інших осіб, яким належить це майно, тому при реєстрації місця проживання особи в житлі, яке перебуває у спільній частковій власності, згода інших співвласників є обов`язковою.
Подібний висновок щодо застосування зазначених вище норм права у спірних відносинах наведено у постановах Верховного Суду від 27.02.2020 у справі №522/8166/17, від 16.04.2025 у справі № 420/14889/21, що враховується судом з огляду на приписи частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Позивачка в позовній заяві вказувала, що не має змоги надати згоду співвласника, оскільки в іншій частині квартири проживав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Його частка квартири не була приватизована та основним орендарем цієї кімнати була його бабуся ОСОБА_4 , з якою ОСОБА_3 здійснив обмін житлом.
Колегія суддів звертає увагу, що смерть попереднього власника не означає відсутність права власності інших осіб на 47/100 квартири АДРЕСА_2 (спадкоємців за законом або заповітом, тощо).
За приписами частини першої статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.
Тобто навіть за відсутності спадкоємців після смерті ОСОБА_3 , за умови, що 47/100 частка квартири належала йому, або його бабусі ОСОБА_4 , вказана 47/100 частки квартири, могла бути визнана власністю територіальної громади за місцезнаходженням нерухомого майна. 
А в разі не приватизації частки житла жодним з користувачів, таке приміщення залишається частиною державного або комунального фонду та власником є відповідно або держава, або територіальна громада.
Водночас, доводи апелянтки про те, що відповідачем у спірному рішенні не зазначено та не додано доказів про співвласника 47/100 квартири АДРЕСА_2 , згода якого потрібна при вчиненні дій іншим співвласником, що є підставою для його скасування, колегія суддів відхиляє, оскільки чинне законодавство встановлює для органів реєстрації обов`язок вимагати від заявника для реєстрації місця проживання у житловому приміщенні, яке знаходиться у спільній власності згоди усіх співвласників, однак не встановлює обов`язку надавати доказів наявності інших співвласників.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем правомірно відмовлено у реєстрації місця проживання, адже позивачка не виконала вимоги закону та не надала органу реєстрації згоду співвласників житла на проведення цих дій.
Відповідач під час прийняття рішення за результатами розгляду заяви, поданої позивачкою 01.07.2025, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, повно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін .
Колегія суддів зазначає, що з урахуванням наведеного, вказані в апеляційній скарзі доводи не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки ґрунтуються на помилковому та довільному тлумаченні скаржником норм процесуального права.
В аспекті оцінки інших аргументів учасників справи колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини і зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, однак його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91, пункт 29; рішення від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, пункт 23; рішення від 28.01.2011 (остаточне) у справі «Трофимчук проти України», заява № 4241/03, пункт 54; рішення від 21.01.1999 у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, пункт 26). Хоча національний суд і має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, але орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення від 01.07.2003 у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, пункт 36).
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, решта доводів та аргументів сторін, що наведена у заявах по суті справи, не потребує окремої оцінки суду, оскільки зроблених судом висновків не спростовують.
Відповідно до положень статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, повно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2026 по справі № 520/31512/25 залишити без змін . 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Суддя-доповідач 		К.В. Мінаєва 	
Судді	   	В.В. Катунов   І.М. Ральченко