Справа № 420/39721/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Білостоцького О.В., розглянувши в порядку письмового провадження, визначеного ст. 262 ч.5 КАС України адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач, з урахуванням уточнення позовних вимог, просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення відповідного перерахунку та виплати сум грошового забезпечення - додаткову винагороду у розмірі 100 000,00 грн. за час лікування з 08.02.2025 року по 01.03.2026 року, у зв`язку з отриманими тяжкими пораненнями молодшого сержанта ОСОБА_1 ;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 провести перерахунок та виплатити грошове забезпечення - додаткову винагороду у розмірі 100 000,00 грн. за місяць за час лікування з 08.02.2025 року по 01.03.2026 року, у зв`язку з отриманими тяжкими пораненнями молодшим сержантом ОСОБА_1 .
В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що позивач обіймав посаду головного сержанта-командира інженерно-саперного відділення інженерно-саперного взводу Військової частини НОМЕР_1 . Водночас, 08.02.2025 року позивач отримав вогнепальне поранення у м. Костянтинівка Донецької області.
У період з лютого по листопад 2025 року позивач безперервно перебував на лікуванні після отриманого поранення. При цьому, довідкою ВЛК Військової частини НОМЕР_2 від 23.05.2025 року було встановлено, що поранення позивача пов`язане із захистом Батьківщини.
У серпні 2025 року позивач надіслав рапорт на адресу відповідача щодо отримання додаткової винагороди за лютий-липень 2025 року через отримання тяжкого поранення.
Водночас, 22.10.2025 року позивачу було нараховано грошове забезпечення лише у розмірі 292 746,24 грн., що не відповідає загальній сумі, яку, за твердженням позивача, він мав би отримати за період з лютого 2025 року.
Вважаючи вищевказану бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом.
Ухвалою суду від 19.12.2025 року по справі №420/39721/25 було відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. Позивачу було поновлено строк звернення до суду з адміністративним позовом у справі №420/39721/25. 
08.01.2026 року від представника Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив по справі (а.с.67-88), з якого вбачається, що відповідач позов не визнає та зазначає, що позивач отримав мінно-вибухову травму під час виконання обов`язків військової служби, а не під час захисту Батьківщини, що підтверджується, як наказом командира Військової частини НОМЕР_3 (з основної діяльності) від 07.03.2025 року №59, так і довідкою про обставини травми від 08.03.2025 року №1290, що стало підставою для проведення відповідної перевірки у Військовій частині НОМЕР_1 . Відповідач також у відзиві зазначив, що відповідно до довідок військової частини НОМЕР_1 від 03.01.2025 року №11-23/70 та від 03.01.2025 року №11-23/71 та відомостей зарахувань заробітної плати (грошового забезпечення, стипендії, тощо) вбачається, що протягом проходження позивачем військової служби у складі військової частини НОМЕР_1 та перебування на стаціонарному лікуванні й у відпустках за станом здоров`я у зв`язку з отриманим тяжким пораненням в зазначені раніше часові проміжки, останньому, залежно від надходжень підтверджуючих документів на адресу військової частини, здійснювалось повне нарахування та виплата додаткової винагороди відповідно до Постанови № 168 пропорційно часу перебування на відповідному стаціонарному лікуванні й у відповідних відпустках, а тому міркування представника позивача, який помилково ототожнює «грошове забезпечення», «додаткової винагороди», «одноразової грошової допомоги» та «страхових виплат», щодо невиплати позивачу належної додаткової винагороди не відповідають обставинам об`єктивної дійсності й наявним матеріалам справи, оскільки нарахування та виплата останньому, як грошового забезпечення, так і додаткової винагороди здійснювалась виключно на основі відповідних підтвердних документів.
08.01.2026 року від представника Військової частини НОМЕР_1 до суду надійшло клопотання про залучення до участі по справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача – Центральну військово-лікарську комісію Збройних Сил України (а.с. 97-100).
08.01.2026 року від представника Військової частини НОМЕР_1 до суду надійшло клопотання про залишення позову без розгляду через пропуск позивачем строку звернення до суду з вказаною позовною заявою (а.с. 89-100).
08.01.2026 року від представника Військової частини НОМЕР_1 до суду надійшла заява про закриття провадження у справі на підставі п.8 ч.1 ст.238 КАС України (а.с. 101-105).
08.01.2026 року від представника Військової частини НОМЕР_1 до суду надійшла заява про залишення адміністративного позову без руху після відкриття провадження, посилаючись на те, що у прохальній частині позовної заяви позовні вимог не конкретизовані (а.с.106-109).
09.01.2026 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив (а.с.110-117), в якій зазначено, що позивач, отримавши висновки ВЛК 23.05.2025 року, направив його Військової частини НОМЕР_1 через систему СЄДО. Військова частина НОМЕР_1 , отримавши від позивача висновки ВЛК від 23.05.2025 року, із врахуванням того, що позивач отримав тяжкі поранення, мала б видати наказ та виплачувати останньому одноразову грошову допомогу за лютий – травень місяці 2025 року. 
Ухвалою суду від 24.02.2026 року було вирішено подальший розгляд справи №420/39721/25 проводити в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання по справі.
23.03.2026 року та 07.04.2026 року були проведені підготовчі судові засідання по справі, в яких приймали участь представник позивача адвокат Кресюн В.А. та представник Військової частини НОМЕР_1 Гуменюк Л.В. , які надавали пояснення щодо предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та заперечень проти них, а також долучали додаткові письмові докази по справі (а.с.140-160, 185-195, 196-199, 200-207, 208-214). При цьому, представник позивача адвокат Кресюн В.А., у підготовчих судових засіданнях посилався на те, що військова частина не виплачує позивачу у повному обсязі додаткову винагороду за час перебування його на лікуванні з 09.02.2025 року. Разом з цим, представник відповідача Гуменюк Л.В. у підготовчих судових засіданнях зазначав, що позивачу нараховується та виплачуються додаткова винагорода пропорційно періоду перебування на лікуванні з 09.02.2025 року по теперішній час виключно на підставі наданих позивачем доказів проходження ним лікування. Крім того, представник відповідача у підготовчих судових засіданнях акцентував увагу на тому, що довідка ВЛК від 23.05.2025 року, в якій зазначено, що позивач отримав поранення, пов`язане із захистом Батьківщини, стала підставою для нарахування позивачу додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн., але пропорційно часу його перебування на лікуванні, починаючи з 08.02.2025 року.
Ухвалою суду від 23.03.2026 року у підготовчому судовому засіданні було повернуто без розгляду заяву представника позивача про збільшення позовних вимог в частині позовних вимог про: скасування наказу командира військової частини НОМЕР_3 (з основної діяльності) від 07.03.2025 року №69 «Про результати службового розслідування за фактом травмування військовослужбовця» ОСОБА_1 ; зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 провести додаткове службове розслідування за фактом отримання тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_1 та зобов`язання Військової НОМЕР_4 внести зміни в Довідку №1290 від 08.03.2025 року, Додаток 5 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), в якій вказати, що травмування молодшого сержанта ОСОБА_1 сталося 08.02.2025 року в населеному пункті КРАМАТОРСЬК Донецької області під час заходів, необхідних для забезпечення оборони України та пов`язаних із захистом Батьківщини Україна у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.
Також 06.04.2026 року підготовче провадження у справі №420/37218/25 було закрито та призначено розгляд справи по суті.
27.04.2026 року сторони по справі до судового засідання не з`явились, були повідомлені про дату та час проведення судового засідання належним чином та своєчасно. Представник позивача надіслав до суду клопотання про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.
Враховуючи положення ч. 9 ст. 205 КАС України, а також те, що сторонами в судових засіданнях була викладена власна правова позиція по суті заявлених позовних вимог та фактичних обставин справи, надані необхідні письмові докази; подальший розгляд справи не потребував необхідності заслуховування усних пояснень сторін по справі; відсутності потреби заслухати свідка чи експерта, суд ухвалив подальший розгляд справи проводити в порядку письмового провадження.
Судом у справі встановлено наступне.
ОСОБА_1 з 11.10.2023 року проходить військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, та обіймає посаду головного сержанта-командира інженерно-саперного відділення інженерно-саперного взводу Військової частини НОМЕР_1 , що відповідачем не заперечувалось.
Позивач брав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України у періоди з 02.03.2024 року по 13.03.2024 року, 01.04.2024 року по 06.04.2024 року, 25.11.2024 року по 28.11.2024 року, 11.12.2024 року по 14.12.2024 року, 19.12.2024 року по 20.12.2024 року, 24.12.2024 року по 25.12.2024 року, 08.02.2025 року по 08.02.2025 року, перебуваючи в Донецькій області, Бахмутському районі, Часовоярівській міській ТГр; в Донецькій області, Покровському районі, Курахівській ТГр; в Донецькій області, Бахмутському районі, Торецькій міській ТГр; в Донецькій області, Краматорському районі, Краматорській міській ТГр., на підтвердження чого надано довідку від 25.09.2025 року №3-48/9319, видану Військовою частиною НОМЕР_1 (а.с. 39).
Водночас, 08.02.2025 року позивач під час виконання службових обов`язків отримав мінно-вибухову травму, що було встановлено відповідним службовим розслідуванням та зазначено у витязі із наказу командира Військової частини НОМЕР_3 (з основної діяльності) від 07.03.2025 року №69 (а.с.38).
У період з 09.02.2025 року по 21.03.2025 року, з 10.04.2025 року по 24.05.2025 року, з 09.06.2025 року по 10.07.2025 року, з 20.10.2025 року по 23.10.2025 року позивач перебував на стаціонарному лікуванні, що не заперечується відповідачем та підтверджується довідкою КП «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради від 12.02.2025 року (а.с.11), випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого (а.с.12-13), випискою із медичної картки стаціонарного хворого №6700825 (а.с.15), довідки ВМКЦ Західного регіону №386 (а.с.18), довідкою з медичної карти стаціонарного хворого №1355 (а.с.19), виписки із медичної карти стаціонарного хворого №1355 (а.с.20), довідкою КНП ЛОР «Львівський обласний госпіталь ветеранів війни» №1037 (а.с.23), випискою із медичної карти стаціонарного хворого №12475 (а.с.24), випискою із медичної карти амбулаторного хворого (а.с.25), випискою із медичної карти стаціонарного хворого №13558 (а.с.26), випискою із медичної карти стаціонарного хворого №22959 (а.с.31).
Починаючи з 10.07.2025 року, що відповідачем також не заперечувалось, позивач почав перебувати у відпустках для лікування після поранення, на підтвердження чого надавались довідка ВЛК від 09.07.2025 року (а.с.27), довідка ВЛК від 07.08.2025 року (а.с.28), довідка ВЛК від 03.10.2025 року (а.с.30), довідка ВЛК від 30.10.2025 року (а.с.32).
Довідкою ВЛК №2025-0523-1153-4943-0 від 23.05.2025 року було проведено медичний огляд ВЛК позивача при госпітальному ВЛК Військової частини НОМЕР_2 , та встановлено, що поранення позивача, яке трапилось із ним 08.02.2025 року, пов`язане із захистом Батьківщини (а.с.22). 
За твердженням сторони позивача, останньому не виплачувалась додаткова винагорода, встановлена постановою КМУ №168, внаслідок чого 06.08.2025 року позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із рапортом, в якому просив нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу за лютий-липень 2025 рік у зв`язку із отримання тяжкого поранення (а.с.34).
22.10.2025 року позивачу на розрахунковий рахунок було надіслано додаткову винагороду лише на суму 292 746,24 грн. (а.с. 41).
За твердженням представника відповідача, довідка ВЛК від 23.05.2025 року, в якій зазначено, що позивач отримав поранення, пов`язане із захистом Батьківщини, стала підставою для початку нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168, у розмірі 100 000 грн. пропорційно часу його перебування на лікуванні, починаючи з 08.02.2025 року.
Довідкою про доходи від 03.01.2026 року (а.с.86) підтверджується, що з жовтня 2025 року відповідач почав донараховувати та виплачувати позивачу додаткову винагороду за минулий період, починаючи з 08.02.2025 року, але виключно за дні перебування позивача на лікуванні після отримання ним тяжкого поранення. 
Водночас, сторона позивача посилається на те, що позивач має право на отримання додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн. щомісячно за весь період лікування, починаючи з 08.02.2025 року по 01.03.2026 року, з огляду на шо відповідач здійснює нарахування та виплату такої винагороди не у повному обсязі, що підтверджується довідкою про доходи позивача від 24.03.2026 року (а.с. 210). 
Посилаючись на те, що по теперішній час сума додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн. щомісячно за весь період лікування, починаючи з 08.02.2025 року по 01.03.2026 року, позивачу у повному обсязі нарахована не була, та вважаючи вищевказану бездіяльність відповідача щодо нарахування додаткової винагороди у повному обсязі протиправною, позивач підтримав збільшені позовні вимоги, що були заявлені в адміністративному позові, поданому до суду на захист власних прав та інтересів.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Дослідивши адміністративний позов, відзив, відповідь на відзив, а також інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини та судову практику, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Згідно ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби закріплено у Законі України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 року (далі – Закон України №2232-XII).
Згідно ст.1 Закону України №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 року (далі – Закон України №2011-XII), соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
За ч.1 ст. 9 Закону України №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. 
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (ст. 10 Закону України №2011-XII).
Відповідно до ч. 4 ст. 9 Закону України №2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Згідно п. 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30.08.2017 (далі – постанова №704) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, розвідувальними органами, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (п.3 постанови №704).
Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 з 5:30 24 лютого 2022 року був введений воєнний стан, який продовжує свою дію й по теперішній час.
На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69 «Про загальну мобілізацію», Кабінетом Міністрів України 28.02.2022 року була прийнята постанова №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (із змінами) (далі – Постанова №168) (в редакції від 28.01.2025 року), за п.1-1 якої передбачено, що на період воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту (далі - військовослужбовці), які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
За п.1-2 Постанови №168 виплата додаткової винагороди та одноразової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди у розмірі 100 000 гривень до таких наказів включаються особи, зазначені у пунктах 1 та 1-1, у тому числі такі, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні (отримують медичну та/або реабілітаційну допомогу у сфері охорони здоров`я в стаціонарних умовах) в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Варто зазначити, що у наступних редакціях Постанови №168, в тому числі, у редакції від 18.12.2025 року, вищевказаний п.1-2 змін не зазнав, та по теперішній час передбачає включення до наказів про виплату додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн. осіб, які у зв`язку з пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком військово-лікарської комісії.
При цьому, суд акцентує увагу, що пункт 1-2 Постанови №168 не передбачає нарахування додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн. пропорційно дням перебування пораненого на лікуванні або відпустці після поранення. Вищевказаний припис у регламентує нарахування та виплату пораненому військовослужбовцю додаткової винагороди виключно у повному обсязі, тобто 100 000 грн. за кожен місяць перебування на лікуванні або відпустці після поранення. 
Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260 було затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі – Порядок №260) (в редакції від 25.02.2025 року), який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.
Особливості виплати додаткової винагороди на період дії воєнного стану закріплені в розділі XXXIV Порядку №260.
За п.п.3 п.11 розділу XXXIV Порядку №260 вбачається, що за період дії воєнного стану до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень також включаються військовослужбовці, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), отриманим після введення воєнного стану та пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку з отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії,- за весь час (періоди) перебування на такому лікуванні або у відпустці.
За п.12 розділу XXXIV Порядку №260 підставою для видання наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, є довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), форму якої визначено додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року № 402, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за №1109/15800, видана командиром військової частини, де проходить службу або перебуває у відрядженні військовослужбовець, яка містить інформацію про обставини отримання військовослужбовцем поранення (травми, контузії, каліцтва) під час захисту Батьківщини.
Згідно п.13 розділу XXXIV Порядку №260 військово-лікарськими (лікарсько-експертними) комісіями закладів охорони здоров`я (установ) під час надання рекомендацій про потребу у відпустці за станом здоров`я військовослужбовцям, які одержали поранення (травму, контузію, каліцтво) під час захисту Батьківщини, після закінчення стаціонарного лікування у військовому (цивільному) лікарняному закладі охорони здоров`я (у тому числі закордонному) одночасно надаються медичні висновки про ступінь важкості поранення для прийняття рішення командирами військових частин цих військовослужбовців щодо надання їм відпустки для лікування після тяжкого поранення та виплати винагороди у розмірі 100000 гривень за час цієї відпустки.
Аналізуючи вищевказані обставини суд доходить висновку, що у разі отримання військовослужбовцем поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, який перебуває на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком військово-лікарської комісії, має право на отримання додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн. за кожен місяць перебування на лікуванні або відпустці після поранення. 
Як вбачається з матеріалів справи, позивачу було видано довідку про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 08.03.2025 року, форму якої визначено додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України. У вказаній довідці зазначено, що позивач отримав травмування 08.02.2025 року, під час виконання службових обов?язків, а саме під час виготовлення мінно-вибухових пристроїв. 
Крім того, матеріали справи містять докази його безперервного перебування на лікуванні з 09.02.2025 року по 21.03.2025 року, з 10.04.2025 року по 24.05.2025 року, з 09.06.2025 року по 10.07.2025 року, з 20.10.2025 року по 23.10.2025 року, та починаючи з 10.07.2025 року - у відпустках для лікування після поранення.
Тобто, аналізуючи вищевказані обставини суд доходить висновку, що позивач мав право на отримання додаткової винагороди, встановленої постановою КМУ №168, у розмірі 100 000 грн. щомісячно з моменту перебування на лікуванні та відпустці після поранення, починаючи з 08.02.2025 року й по теперішній час.
Разом з тим, представник відповідача під час розгляду справи зазначав, що позивачу має нараховуватися та виплачуватися додаткова винагорода у розмірі 100 000 грн. пропорційно дням його перебування на лікуванні по теперішній час виключно на підставі наданих позивачем доказів проходження ним лікування.
Водночас, вищевказані твердження, на думку суду, є необґрунтованими, оскільки чинне законодавство передбачає нарахування та виплату військовослужбовцю за час його перебування на лікуванні або у відпустці по лікуванню додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн. щомісячно у зв`язку з отриманням тяжкого поранення, пов`язаним із захистом Батьківщини. Факт ненаправлення позивачем окремих довідок ВЛК, виписок із медичної картки стаціонарного хворого тощо до Військової частини НОМЕР_1 не скасовує факту отримання позивачем 08.02.2025 року тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, та факту перебування з 09.02.2025 року на лікуванні та відпустці по лікування тяжкої травми.
При цьому, на момент вирішення справи по суті матеріали справи не містять доказів нарахування Військовою частиною НОМЕР_1 позивачу додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн. у повному обсязі за кожен місяць перебування на лікуванні та у відпустці по лікуванню, починаючи з 08.02.2025 року по 01.03.2026 року (в межах розглядаємих позовних вимог), що додатково підтверджується довідкою про доходи від 24.03.2026 року №11-23/1061.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).
Враховуючи вищевказані обставини, а саме той факт, що військовою частиною за час розгляду справи не було доведено правомірності нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн. пропорційно періоду його перебування на лікуванні та відпустці по лікуванню після отримання тяжкої травми, суд доходить висновку про протиправну бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення нарахування та виплати у повному обсязі ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 року, у розмірі 100 000,00 грн. щомісячно за період лікування та перебування у відпустці по лікуванню з 08.02.2025 року по 01.03.2026 року, у зв`язку з отриманням тяжкого поранення, пов`язаним із захистом Батьківщини.
Також суд вважає за необхідне зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 провести нарахування та виплату у повному обсязі ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 року, у розмірі 100 000,00 грн. щомісячно за період лікування та перебування у відпустці по лікуванню з 08.02.2025 року по 01.03.2026 року, у зв`язку з отриманням тяжкого поранення, пов`язаним із захистом Батьківщини, з урахуванням вже виплачених сум.
Щодо клопотання представника Військової частини НОМЕР_1 про залучення до участі по справі №420/39721/25 третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача – Центральну військово-лікарську комісію Збройних Сил України, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 ст.49 КАС України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки. Вони можуть бути залучені до участі у справі також за клопотанням учасників справи. Якщо адміністративний суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до судового розгляду встановить, що судове рішення може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Вступ третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, не має наслідком розгляд адміністративної справи спочатку.
Згідно ч.4 ст.49 КАС України у заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.
За ч.5 ст.49 КАС України про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі.
Аналізуючи вищевказане суд доходить до висновку, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть бути залучені до участі по справі виключно у випадку, коли рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки.
Водночас, суд з цього приводу зазначає, що представником відповідача у вищевказаному клопотання не було зазначено, на які права та обов`язки Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України може вплинути рішення по даній справі. 
Крім того, суд акцентує увагу, що предметом спору є невиплата позивачу у повному обсязі додаткової винагороди, передбаченою постановою КМУ №168 від 28.02.2022 року, а не підстави встановлення причинно-наслідкового зв`язку отриманого позивачем поранення 08.02.2025 року. Крім того, відповідачем за час розгляду справи відомості, зазначені у довідці ВЛК №2025-0523-1153-4943-0 від 23.05.2025 року, в якій закріплено, що поранення позивача пов`язане із захистом Батьківщини, не заперечувались.
Враховуючи вищевказане, суд залишає без задоволення клопотання представника відповідача про залучення до участі по справі №420/39721/25 третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача – Центральну військово-лікарську комісію Збройних Сил України.
Щодо клопотання представника Військової частини НОМЕР_1 про клопотання про залишення позову без розгляду через пропуск позивачем строку звернення до суду з вказаною позовною заявою, суд зазначає наступне.
Приписами частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до ч.5 статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.
Так, нормами Кодексу законів про працю України, який регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено інші строки звернення до суду за захистом порушеного права.
Відповідно до ч.2 статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19.07.2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Водночас, Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції: 
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Отже, до 19.07.2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Як вже було встановлено судом з матеріалів позовної заяви, позивач оскаржує ненарахування та невиплату йому у повному обсязі додаткової винагороди у розмірі 100 000,00 грн. за час лікування та перебування у відпустці по лікуванню з 08.02.2025 року , у зв`язку з отриманими тяжким пораненням.
Водночас, із вказаним адміністративним позовом позивач звернувся до суду лише 28.11.2025 року.
В обґрунтування пропуску строку звернення до суду представник позивача посилався на те, що з 08.02.2025 року по 08.02.2025 року позивач брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Водночас, 08.02.2025 року позивач отримав вибухове поранення, та лише 23.05.2025 року отримав довідку ВЛК Військової частини НОМЕР_2 від 23.05.2025 року, якою було встановлено, що він отримав тяжке поранення, пов`язане із захистом Батьківщини. Таким чином, саме з 24.05.2025 року, з моменту отримання Висновку ВЛК, у позивача почався відлік строку для звернення до командування Військової частини НОМЕР_1 для оформлення та отримання додаткової грошової допомоги у розмірі 100 000,00 грн. за час знаходження на лікуванні та відпустці. 06.08.2025 року позивач направив поштою до Військової частини НОМЕР_1 рапорт про нарахування йому грошового забезпечення за спірний період, але лише 22.10.2025 року йому виплатили грошове забезпечення в сумі 292 746,24 грн., що не відповідає розміру, який позивач мав би отримати за період перебування на лікуванні та у відпустці по лікуванню з 08.02.2025 року.
Варто також зазначити, що рішенням Конституційного Суду України від 11.12.2025 року №1-р/2025 визнано неконституційними із дня ухвалення цього рішення положення частини 1 статті 233 КЗпП України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
Враховуючи вищевказані обставини, ухвалою суду від 19.12.2025 року позивачу вже було поновлено строк звернення до суду з адміністративним позовом у справі №420/39721/25.
Варто зазначити, що у клопотанні представника відповідача від 08.01.2026 року нових підстав для залишення адміністративного позову без розгляду, які б стверджували про пропуск позивачем встановленого законом строку звернення до суду з вказаною позовною заявою, зазначено не було.
Враховуючи зазначені обставини, суд залишає без задоволення клопотання представника Військової частини НОМЕР_1 про залишення позову без розгляду через пропуск позивачем строку звернення до суду з вказаною позовною заявою.
Щодо клопотання представника Військової частини НОМЕР_1 про закриття провадження у справі на підставі п.8 ч.1 ст.238 КАС України, суд зазначає наступне.
В обґрунтування вказаного клопотання представник відповідача посилався на те, що ще до моменту звернення позивача до суду з вказаною позовною заявою відповідач здійснив нарахування та виплату позивачу відповідної додаткової винагороди з 01.05.2025 року до 23.11.2025 року, що підтверджується відповідними довідками військової частини.
Суд з цього приводу зазначає, що відповідно положень ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності (ч.ч.2 та 3 ст. 9 КАС України).
Як вбачається з матеріалів справи, позивач просив суд визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення нарахування та виплати у повному обсязі ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 року, у розмірі 100 000,00 грн. щомісячно за період лікування та перебування у відпустці по лікуванню з 08.02.2025 року по 01.03.2026 року, у зв`язку з отриманням тяжкого поранення, пов`язаним із захистом Батьківщини.
Відповідно до п.8 ч.1 статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.
Судом за час розгляду справи було встановлено, що відповідачем не було нараховано та виплачено у повному обсязі позивачу додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 року, у розмірі 100 000,00 грн. щомісячно за період лікування та перебування у відпустці по лікуванню з 08.02.2025 року по 01.03.2026 року.
Тобто, на думку суду, підстави для закриття провадження у справі №420/39721/25 за п.8 ч.1 статті 238 КАС України відсутні, з огляду на що суд залишає без задоволення клопотання представника Військової частини НОМЕР_1 про закриття провадження у даній справі.
Суд також залишає без задоволення клопотання представника Військової частини НОМЕР_1 про залишення адміністративного позову без руху після відкриття провадження через неконкретизованість позовних вимог, оскільки, на думку суду, викладені позовні вимоги у прохальній частині адміністративного позову відповідають п.4 ч.5 ст.160 КАС України. 
Верховний Суд неодноразово посилався на низку рішень Європейського суду з прав людини, які розкривають підхід до обґрунтованості судових рішень.
Як зазначив Верховний Суд, ЄСПЛ у справі «Салов проти України» наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).
У іншому рішенні, зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). 
Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто вмотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Викладені в цьому рішенні мотиви та аргументи дають, на думку суду, відповідь на всі суттєві доводи сторін.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, а відповідачем судові витрати не понесені, суд вирішує розподіл судових витрат у справі не здійснювати.
Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 12, 77, 90, 192-194, 241-246, 251, 255, 293-295 КАС України, суд, - 
ВИРІШИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення нарахування та виплати у повному обсязі ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 року, у розмірі 100 000,00 грн. щомісячно за період лікування та перебування у відпустці по лікуванню з 08.02.2025 року по 01.03.2026 року, у зв`язку з отриманням тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 провести нарахування та виплату у повному обсязі ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 року, у розмірі 100 000,00 грн. щомісячно за період лікування та перебування у відпустці по лікуванню з 08.02.2025 року по 01.03.2026 року, у зв`язку з отриманням тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, з урахуванням вже виплачених сум.
Розподіл судових витрат не проводити.
Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.
Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України. 
Повне найменування сторін по справі:
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 )
Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 )

Суддя О.В. Білостоцький