ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 645/2685/21  Номер провадження 22-ц/814/352/26	Головуючий у 1-й інстанції Материнко М. О.  Доповідач ап. інст. Триголов В. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Триголова В.М.
суддів Лобова О.А., Дорош А.І.
секретар:Горбун К.О.
розглянувши у відкритому судвому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , адвоката Брек Людмили Олегівни на рішення Шевченківського районного суду міста Полтави від 20 травня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ВТБ Банк», Акціонерного товариства «Універсал Банк», треті особи, які не заявляють вимог щодо предмета спору: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Прокопенко Леся Володимирівна, про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги в частині та скасування запису у реєстрі майнових прав, -
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Фрунзенського районного суду м.Харкова з позовом до Акціонерного товариства «ВТБ Банк» Акціонерного товариства «Універсал Банк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Приватний нотаріус Київського міського округу Прокопенко Леся Володимирівна про визнання Договору № 75 РБ про відступлення прав вимоги від 21.10.2020 року недійсним в частині та скасування запису у реєстрі майнових прав.
19.05.2022 року відповідно до розпорядження Верховного суду від 08.03.2022 року № 2/0/9- 22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» вищевказана справа надійшла до Октябрського районного суду м. Полтави та була розподілена на суддю Материнко М.О.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що право вимоги у відповідача АТ «ВТБ Банк» виникло за кредитним договором № 10/Ф-ІК-406 від 14.02.2008 року, розмір і обсяг якої був визначений рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22.12.2010 року в сумі 579814,71 грн. з правом стягнення відсотків, нарахованих згідно ст. 625 ЦК України, і аж ніяк не в розмірі переданої відповідачу АТ «Універса Банк» права вимоги в сумі 119984,40 дол. США, що еквівалентно 3404041,42 грн. Отже у зв`язку з недійсністю Договору про відступлення права вимоги в частині відступлення права вимоги за договором іпотеки № 10/Ф-ІК-406 від 14.02.2008 року у держаного реєстратора були відсутні підстави приймати рішення про внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо відомостей іпотекодержателя на відповідача АТ «Універсал Банк», а відтак таке рішення державного реєстратора підлягає скасуванню за рішенням суду.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Полтави від 20 травня 2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ВТБ Банк», Акціонерного товариства «Універсал Банк», треті особи, які не заявляють вимог щодо предмета спору: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Прокопенко Леся Володимирівна, про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги в частині та скасування запису у реєстрі майнових прав відмовлено в повному обсязі.
Непогодившись із вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржив позивач ОСОБА_1 скарга мотивована тим, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права без урахування доказів долучених до матеріалів справи.
Апелянт вказує, що висновок суду першої інстанції про наявність права Позивача висувати заперечення проти вимог Нового кредитора, з посиланням на Висновок Верховного Суду, викладеного в Постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17 є помилковим, адже застосування положень ст. 518 ЦК України можливе виключно при вирішенні судового спору про стягнення заборгованості за кредитним договором, в межах якого Позичальник може реалізувати права щодо заперечення (спростування) розміру заборгованості за кредитним договором, однак, у випадку з зобов`язаннями Позивача за КД №10\ф-ІК-406 спір про стягнення боргу з ОСОБА_1 вже було розглянуто Фрунзенським районним судом м. Харкова в межах справи № 645/2685/21, цим же рішенням було визначено суму зобов`язання, яку сторони спору не оспорювали.
Позивач вважає, що судом першої інстанції повинно було застосовано положення ст. ст. 203, 215, 229 ЦК України, та не враховано Висновок зробленого у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10 с 18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154це18)
Зокрема, вказано, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості у кредитному зобов`язанні, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором.
Договір відступлення права вимоги від 21.10.2020 року порушує права Позивача, адже відповідно до ч. 1-3 ст. 13 ЦК України Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Як зазначалось Позивачем в позовній заяві, Відповідачами у справі безпідставно за Договором № 75-РБ про відступлення права вимоги 21.10.2020 року збільшено розмір заборгованості за кредитом та відсоткам, які нараховані первісним кредитором на підставі ст. 1048 ЦК України, після прийняття судом рішення про дострокове стягнення боргу за кредитним договором на підставі ч.2. ст. 1050 ЦК України. В силу ч.ч.1-2 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
З урахуванням викладеного , апелянт просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Полтави від 20 травня 2025 року та постановити нове про задовлення позовних вимог.
Віл АТ « Універсал Банк» надійшов візив на апеляційну скаргу , згідно якого відповідач просилаючись на необгрунтованість апеляційної скарги просить залишити без змін рішення суду першої .
У справі встановлено, що 14.02.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк» ( правонаступником якого являється відповідач Акціонерне товариство «ВТБ Банк») та позивачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №10\ф-ІК-406, на підставі якого позивач передав грошові кошти у розмірі 74 000,00 доларів США для придбання трикімнатної квартири на строк 209 місяців. Згідно умов договору, процента ставка за користування кредитом була встановлена у розмірі 12,5% річних. Також між сторонами був укладений іпотечний договір №10/Ф-ІК-406/Z1 від 14 лютого 2008 року на передачу в іпотеку нерухомого майна - квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ), яка складається з трьох жилих кімнат та є предметом іпотеки.
ОСОБА_1 належним чином умови кредитного договору не виконувались, у зв`язку з чим АТ «ВТБ Банк» звернулось до суду з позовною заявою, в якій просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №10Ф-ІК-406 від 14.02.2008 року у розмірі 579 813,71 грн.
Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 22.12.2010 року №2-507/2010 , позовну заяву АТ «ВТБ Банк» було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором від 14 лютого 2008 року №10\Ф-ІК-406 у сумі 579 813 грн. 71 коп. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «ВТБ Банк» судові витрати у сумі 1 730 грн. 00 коп.
13.01.2011 рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова №2-507/2010 набрало законної сили.
03.07.2015 постановою державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа виданого № 2-507/10, виданого 09.09.2012 Фрунзенським районним судом м.Харкова, боржником за яким є ОСОБА_1 , а стягувачем АТ «ВТБ БАНК».
В подальшому, на підставі рішення Правління Національного банку України від 18.12.2018 № 849-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ВТБ БАНК» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 18.12.2018 прийнято рішення № 3392 «Про початок процедури ліквідації АТ «ВТБ БАНК» та делегування повноважень ліквідатора банку».
23.09.2020 лютого 2019 року через електронний майданчик dgt.prozorro.sale були проведені відкриті торги (аукціон) із продажу лоту №GL3N218994, що складався з прав вимоги за кредитними договорами, забезпеченими іпотекою та пов`язані з ними, що укладені з фізичними особами (всього 225 позицій), зокрема і за кредитним договором №10\ф-ІК-406 від14.02.2008 та іпотечним договором №10/Ф-ІК-406/Z1.
Відповідно до результатів торгів, оформлених протоколом електронного аукціону № UA-EA-2020-08-28-000001-b, переможцем стало АТ «Універсал Банк».
21.10.2020 за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-08-28-000001-b, між АТ «ВТБ БАНК» та АТ «Універсал Банк» укладений Договір № 75-РБ про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 1223.
Відповідно до п.1 Договору № 75-РБ, за цим договором в порядку та на умовах, визначених цим договором, банк відступає Новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги Банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів, зазначених у Додатку №1, Додатку №2, Додатку №3 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників за кредитними договорами (договорами про надання кредиту) та/або договорами поруки та/або договорами іпотеки (іпотечними договорами) та/або договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстрів у додатках № 1-3 до цього договору. Новий кредитор сплачує банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором.
Згідно з п.2 Договору № 75-РБ, за цим договором новий кредитор в день укладення цього договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання банком у повному обсязі коштів, відповідно до пункту 4 цього договору, набуває усі права кредитора за основними договорами, включаючи право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами, сплати боржниками грошових коштів, сплати процентів у розмірах вказаних у Додатку № 1 до цього договору ,право вимагати сплати неустойок, пеней, штрафів, передбачених основними договорами, право вимагати сплати сум передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України (індекс інфляції, 3,0 % річних), право вимагати передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобовязань за основними договорами, право вимагати застосування наслідків реституції при недійсності правочинів, право отримання коштів від реалізації заставного та іншого майна Боржників, вимоги, які випливають з розірвання та/або визнання недійсними договорів із Боржниками, права, що випливають із судових справ, у тому числі справ про банкрутстно Боржників, виконавчих проваджень щодо Боржників. в тому числі щодо майна Боржників, яке не було реалізоване на торгах та підлягатиме передачі стягувачу в погашення боргу після укладення цього Договору, права вимоги за мировими угодами із Боржниками, договорами з арбітражними керуючими Боржників, охоронними організаціями, права участі в комітеті кредиторів Боржників, тощо. Розмір прав вимоги, як переходять до Нового кредитора, вказаний у Додатку №1 до цього Договору. Права кредитора за основними договорами переходять до Нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення Права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків Боржників, що надане Банку відповідно до умов основних договорів.
В п.4 Договору № 75-РБ, сторони домовились, що за відступлення прав вимоги за основними договорами, відповідно до цього Договору Новий кредитор сплачує Банку грошові кошти у сумі 30469651,31грн. (тридцять мільйонів чотириста шістдесят дев?ять тисяч шістсот п?ятдесят одна гривня 31 копійка), без ПДВ. надалі за текстом - Ціна договору. Ціна договору сплачується Новим кредитором Банку у повному обсязі до моменту набуття чинності цим Договором, відповідно до пункту 14 цього Договору, на підставі протоколу. сформованого за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких став Новий кредитор.
В п.5. Договору № 75-РБ, Новий кредитор підтверджує, що в момент укладення цього Договору отримав від Банку усі наявні в Банку документи, що підтверджують право вимоги до Боржників.
Відповідно до п.14 Договору № 75-РБ, договір набуває чинності з дати його підписання сторонами і скріплення відтисками печаток сторін та нотаріального посвідчення.
В додатку № 1 до Договору № 75-РБ про відступлення прав вимоги від 21.10.2020 «Реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами» вказана ОСОБА_1 за кредитним договором №10\ф-ІК-406 від14.02.2008, залишок по тілу кредиту 72068,73 доларів США, залишок по відсотках 47915,67 доларів США, залишок заборгованості у валюті кредиту 119984,40 доларів США.
В додатку № 2 до Договору № 75-РБ про відступлення прав вимоги від 21.10.2020 «Реєстр іпотечних договорів та іпотекодавців за такими договорами» вказана іпотекодавець ОСОБА_1 за іпотечним договором №10/Ф-ІК-406/Z163858-110 від14.02.2008.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у справі № № 361/8331/18 постанова від 01 жовтня 2020 року виходив з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Виходячи з доводів заяви наданої представником ОСОБА_1 , адвокатом Брек Л.О., причиною неявки до суду апеляційної інстанції представника є надання переваги участі у розгляді іншої справи. Судове засідання в режимі відеоконференції було розпочато о 12:35:55 , клопотання про відкладення розгляду справи представником скаржкина було сформовано в системі «Електронний суд» о 13:14:27, у той час як судове засідання було завершено о 12:55:45. Доказів перебування в іншому судовому засіданні представником позивача не надано.
Отже, оскільки поважність причин неявки представника позивача судом апеляційної інстанції не встановлена, заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), суд вважає за можливе розгляд апеляційним судом справи провести у відсутності скаржника та його представника.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
За змістом частини першої статті 202 цього Кодексу правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої і третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частини перша-третя, п`ята, шоста статті 203 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 215 цього ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний) правочин.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
У справі що переглядається ОСОБА_1 як на підставу для визання недійсним договору про відступлення права вимоги , зокрема , посилається на те, що обсяг та розмір права вимоги за кредитним договором №10/ф-ІК-406 від 14.08.2008 визначений рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 22.12.2010 року справа №2-507/2010 , згідно якого з ОСОБА_1 на користь «ВТБ Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 579 813,71 грн. Проте у Договорі про відступлення права вимоги від 20.10.2020 безпідставно вказано згідно Додатку 1 , що залишок по тілу кредиту становить 72 068,73 доларів США , залишок по відсотках 47 915,67 дол.США, залишок заборгованості у валюті кредиту 119 984,40 дол.США. 
Апелянт зауважує, що висновки суду першої інстанції щодо наявності права у ОСОБА_1 заперечувати проти вимоги нового кредитора у зв`язку із невідповідністю суми стягнення , є помилковими , адже спір щодо стягнення заборгованості в межах якого позичальник міг реалізувати право щодо заперечення розміру заборгованості за кредитним договором вже було розглянуто , та було визначено суму зобов`язання , яку строни у справі не оскаржували. Тож , скаржник зауважує, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах , що існували на момент переходу цих прав.
У частині першій статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (договорів) недійсними, суд повинен встановити, зокрема, наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.
Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
За приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц та постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, згідно з якою відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу.
У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 31/160(29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.
Також колегією суддів враховується правова позиція, наведена у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 905/635/18, відповідно до якої у разі заміни кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. При цьому такий спеціальний інструмент для заміни сторони у зобов`язанні, як відступлення права вимоги, може бути застосований лише відносно дійсного зобов`язання, тобто такого зобов`язання, яке існувало на момент переходу відповідного права від первісного кредитора.
Водночас не слід ототожнювати дійсність вимоги лише з розміром боргу за договором, відносно якого така вимога відступається, що є помилковим.
Насамперед при визначенні дійсності вимоги підлягають застосуванню норми статті 204 ЦК України, за змістом якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 16 квітня 2019 року у справі № 916/1171/18, від 14 листопада 2018 року у справі № 910/8682/18, від 30 серпня 2018 року у справі № 904/8978/17, від 04 березня 2019 року у справі № 5015/6070/11, від 10 вересня 2019 року у справі № 9017/317/19, від 09 липня 2019 року у справі № 903/849/17.
Обов`язковим аспектом щодо дійсності вимоги є підставність виникнення вимоги (стаття 11 ЦК України), як елементу зобов`язального правовідношення (стаття 502 ЦК України) на момент відступлення та підтвердження вимоги відповідними доказами. Дійсною для передачі також є вимога, яка виникла, але строк виконання цієї вимоги ще не настав.
При укладенні кредитного договору №10/ф-ІК-406 від 14.02.2008 ТОВ АТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 погодили його істотні умови, недійсним у встановленому порядку він не визнавався та не містить умов щодо заборони відступати право вимоги за ним без згоди будь-якої зі сторін цього договору.
У свою чергу, укладаючи оспорюваний позивачем договір про відступлення прав вимоги від 21.10.2020 року, за яким відступлено право вимоги боргу за кредитним договором №10/ф-ІК-406 від 14.02.2008, сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов, визначили межі, обсяг і зміст прав, які перейшли до нового кредитора, порядок передачі документів новому кредитору, що підтверджують права вимоги до боржників, ціну договору та порядок розрахунку між сторонами за відступлення, що позивач не спростував.
Враховуючи, що позивач не надав суду належних, допустимих і достовірних доказів, які б свідчили про недійсність переданої вимоги, в силу прямого припису статті 204 ЦК України її правомірність презюмується.
Наведене у сукупності надає підстави для висновку про помилковість доводів позивача щодо недійсності договору про відступлення вимоги лише з огляду на розмір боргу за кредитним договором, право вимоги за яким відступається, оскільки визначення дійсності вимоги пов`язане з іншими критеріями, про що зазначалося вище.
В той же час необхідно зазначити, що заміна кредитора у зобов`язанні не впливає на його зміст зобов`язального правовідношення, а відтак права боржника щодо нового кредитора залишаються такими, як і його права щодо первісного кредитора. У разі заміни кредитора законодавчо передбачено способи захисту інтересів як боржника (стаття 518 ЦК України), якому надається право висувати проти вимоги нового кредитора ті ж самі заперечення, які він мав проти первісного кредитора (наприклад зустрічні вимоги до первісного кредитора, заперечення, пов`язані із простроченням первісного кредитора, наявністю обставин непереборної сили тощо), так і нового кредитора (стаття 519 ЦК України), перед яким старий кредитор буде відповідати у зобов`язанні за недійсність переданої йому вимоги. Тобто відповідальність старого кредитора може настати, якщо передана вимога є недійсною внаслідок припинення первісного зобов`язання (виконанням, неможливістю виконання тощо) або в разі визнання недійсним правочину, який був підставою виникнення первісного зобов`язання.
Отже, законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами . Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги.
Сам по собі факт укладення договору про відступлення права вимоги не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.
Аналогічних за своїм змістом правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, у постанові від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, у постанові від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18, у постанові від 19 лютого 2020 року № 639/4836/17.
Відносно посилання позивача щодо переданого права вимоги, то таке не визначається жодною нормою матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за відповідними договорами. У зв`язку з презюмованою правомірністю договору про надання послуг у суду першої інстанції не було підстав для висновку про недійсність оспорюваного договору відступлення прав вимоги лише з огляду на спір чи непогодження щодо розміру заборгованості за таким договором.
Доводи позивача про те, що його права порушуються самим фактом існування договору відступлення із зазначенням у Додатку 1 до договору суми заборгованості , що є відмінною від визначеної рішенням суду у справі №2-507/2010, відхиляються колегією суддів, оскільки, як вже зазначалось, позивач (боржник) не позбавлений права висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора на підставі статті 518 ЦК України, укладення відповідачами договору відступлення не створює для позивача обов`язку сплатити борг у вказаному в договорі розмірі за наявності у нього обґрунтованих заперечень проти відповідної вимоги. Посилання позивача на те, що він не мав заперечень щодо вимоги первісного кредитора , суперечать самому змісту позову та апеляційної скарги , адже сума заборгованості (119 984,40 дол.США) визначена саме первісним кредитором станом на 21.10.2020 та відступлена АТ «Універсал Банк».
Тож, судом апеляційної інстанції не встановлено будь-яких інших обставин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість визнання недійсним спірного правочину.
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог є законними і обгрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. 
Наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦІК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст.374,375,381,382,383,384,389,390 ЦПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Брек Людмили Олегівни - залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Полтави від 20 травня 2025 року- залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош 

О.А. Лобов