ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Пирогова, 29, м. Вінниця, 21018, тел./факс (0432)55-80-00, (0432)55-80-06 E-mail: inbox@vn.arbitr.gov.ua 
___________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"16" червня 2026 р. Cправа № 902/162/26  
за позовом: Керівника Тульчинської окружної прокуратури в інтересах держави (вул. Ростислава Покиньчереди, 14, м. Тульчин, Вінницька обл., 23600) 
до: Тульчинської міської ради (вул. Миколи Леонтовича, 1, м. Тульчин, Вінницька обл., 23600)
до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Богданівське" (вул. Подільська, 1, с. Богданівка, Тульчинський р-н., Вінницька обл., 23662) 
про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсною угоду, про зобов`язання повернути земельну ділянку
Головуючий суддя Яремчук Ю.О.
Секретар судового засідання Надтока Т.О.
за участю представників сторін: 
прокурор Моніч Л.В.
відповідача 1: не з`явився
відповідача 2: Покотило М.Б.
В С Т А Н О В И В : 
09.02.2026 керівник Тульчинської окружної прокуратури в інтересах держави звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом до Тульчинської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Богданівське" про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсною угоду про внесення змін до договору оренди землі та зобов`язання повернути земельної ділянки.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 09.02.2026 справу передано для розгляду судді Яремчуку Ю.О.
Ухвалою суду від 12.02.2026 відкрито провадження у справі № 902/162/26. Визначено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 06.03.2026.
04.03.2026 представником відповідача 2 ТОВ «Богданівське» було подано відзив на позовну заяву (вх. № канц. 01-30/2215/26 від 04.03.2026), який долучений судом до матеріалів справи.
05.03.2026 від Тульчинської окружної прокуратури Вінницької області надійшла відповідь на відзив (вх. № канц. 01-30/2324/26 від 05.03.2026), яка долучена судом до матеріалів справи
На визначену дату судом в судове засідання з`явився прокурор.
Представник відповідача 1 не з`явився, при цьому від Тульчинської міської ради надійшли пояснення (вх. № канц. 01-30/2139/26 від 03.03.2026) зі змісту яких слідує, що остання просить суд розглянути справі за відсутності уповноваженого представника за наявними доказами в матеріалах справи.
Представник відповідача 2 не з`явився, при цьому, від останнього надійшло клопотання (вх. № канц. 01-30/2303/26 від 05.03.2026) про відкладення розгляду справи, оскільки уповноважений представник перебуває у щорічній відпустці.
За результатами проведеного судового засідання суд дійшов висновку про відкладення розгляду справи на іншу дату, з огляду на задоволення клопотання представника відповідача 2, про що винесено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання.
Ухвалою суду від 06.03.2026 повідомлено учасників справи про підготовче судове засідання, що відбудеться 09.04.2026.
08.04.2026 від Тульчинської окружної прокуратури Вінницької області надійшло пояснення (на заперечення відповідача) (вх. № канц. 01-30/3434/26 від 08.04.2026), яке долучене судом до матеріалів справи.
На визначену дату судом в судове засідання з`явився прокурор та представник відповідача 2.
Представник відповідача 1 не з`явився, при цьому судом враховано, що від Тульчинської міської ради надійшли пояснення (вх. № канц. 01-30/2139/26 від 03.03.2026) зі змісту яких слідує, що остання просить суд розглянути справі за відсутності уповноваженого представника за наявними доказами в матеріалах справи.
За результатами проведеного судового засідання суд дійшов висновку про відкладення розгляду справи на іншу дату, про що винесено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання.
Ухвалою суду від 09.04.2026 повідомлено учасників справи про підготовче судове засідання, що відбудеться 16.04.2026. 
На визначену дату судом в судове засідання з`явився прокурор та представник відповідача 2.
Представник відповідача 1 не з`явився.
За результатами проведеного судового засідання суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження та призначення судового розгляду справи по суті, про що винесено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання.
Ухвалою суду від 16.04.2026 повідомлено учасників справи про розгляд справи по суті, що відбудеться 14.05.2026
На визначену дату судом в судове засідання з`явився прокурор та представник відповідача 2.
Представник відповідача 1 в судове засідання не з`явився.
За результатами проведеного судового засідання суд дійшов висновку про відкладення розгляду справи по суті, про що винесено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання.
Ухвалою суду від 14.05.2026 повідомлено учасників справи про розгляд справи по суті, що відбудеться 16.06.2026.
На визначену дату судом в судове засідання з`явився прокурор та представник відповідача 2.
Представник відповідача 1 Тульчинської міської ради не з`явився, при цьому, судом враховано клопотання (вх. № канц. 01-30/5130/26 від 20.05.2026), про розгляд справи за його відсутності.
Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання та подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.
Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.
Прокурор позов підтримав в повному обсязі. Представник відповідач 2 проти позову заперечив.
16.06.2026 в судовому засіданні в порядку ст. 240 ГК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що при винесенні оскаржуваного рішення та укладення оспорюваної угоди про внесення змін до договору оренди землі від 07.07.2023 відповідачами, здійснено порушення внаслідок неповідомлення ними про наявність реального конфлікту інтересів, а саме щодо ОСОБА_1 (який являється депутатом Тульчинської міської ради та працює в ТОВ «Богданівське» по сумісництву на посаді заступника директора). За доводами прокурора, неповідомлення ними про наявність реального конфлікту інтересів призвело до ухвалення Тульчинською міською радою рішення в умовах реального конфлікту. З огляду на що, рішення Тульчинської міської ради № 2464 від 04.07.2023 «Про внесення змін до договору оренди землі від 12.05.2006, укладеного з ТОВ «Богданівське»» є незаконним і підлягає скасуванню, а укладена угода про внесення змін до договору оренди землі - визнанню недійсною з поверненням цієї ділянки у розпорядження власника.
Відповідач 2 проти позову заперечує, позиція останнього викладена у відзиві на позовну заяву, де доводи зводяться до наступного: оспорюване рішення міської ради прийняте в межах наданих законом повноважень, у спосіб та порядку, визначених Земельним кодексом України та Законом України «Про оренду землі». Договір оренди є чинним, його правомірність раніше не оспорювалась та не ставилась під сумнів у судовому порядку. Прийняте рішення не створює нового речового права, а є продовженням раніше встановлених та правомірно існуючих орендних правовідносин і реалізує переважне право орендаря на поновлення договору. Будь-яких доказів порушення конкурентних процедур, перевищення повноважень ради чи шкоди інтересам громади позивачем не надано; прокурором не доведено наявності сукупності обов`язкових юридичних фактів, які відповідно до Закону України «Про запобігання корупції» утворюють реальний конфлікт інтересів, не конкретизовано приватний інтерес, не встановлено його суперечності представницьким повноваженням депутата та не доведено реального впливу такої суперечності на об`єктивність чи неупередженість прийняття рішення. Сам факт перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з ТОВ «Богданівське» або отримання ним заробітної плати не є автоматичним підтвердженням приватного інтересу в розумінні закону. Прокурором не доведено, що голос депутата був вирішальним або що саме його участь зумовила прийняття відповідного рішення. Не наведено доказів впливу на інших депутатів, спотворення процедури голосування чи настання негативних наслідків для територіальної громади. Відсутній доведений причинно-наслідковий зв`язок між можливим порушенням вимог антикорупційного законодавства та самим фактом прийняття рішення, що виключає можливість його скасування з цих підстав; скасування рішення ради та визнання недійсною додаткової угоди є надмірним втручанням у стабільні земельні правовідносини, які існують протягом тривалого часу та належним чином реалізуються сторонами. До того ж, орендна плата вчасно надходить до бюджету територіальної громади, договір виконується, жодних доказів завдання шкоди публічним інтересам матеріали справи не містять. За доводами відповідача обраний прокурором спосіб реагування фактично спрямований на припинення чинних майнових прав добросовісного суб`єкта господарювання, що суперечить принципу правової визначеності та стабільності цивільного обороту.
Прокурор не погоджується із доводами представника відповідач 2, позиція викладена у відповіді на відзив, де зазначено, що постановою Тульчинського районного суду Вінницької області від 23.04.2024 у справі № 148/726/24 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172-7, ч. 2 ст. 172-7 КУпАП України, серед іншого за те, що ОСОБА_1 являючись депутатом 8 скликання Тульчинської міської ради, будучи згідно пп. «б» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», суб`єктом відповідальності за правопорушення, пов`язані з корупцією, в порушення ч. 1, 2 ст. 35-1 Закону України «Про запобігання корупції», ч. 1, 2 ст. 59-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», не вжив заходів щодо недопущення виникнення реального конфлікту інтересів, публічно не повідомив сесію Тульчинської міської ради про виникнення реального конфлікту інтересів, та перебуваючи в умовах реального конфлікту інтересів, вчинив дію шляхом обговорення та голосування «ЗА» за рішення 47 сесії 8 скликання Тульчинської міської ради від 04.07.2023 № 2464 «Про внесення змін до договору оренди землі від 12.05.2006 року, укладеного з ТОВ «Богданівське». Постанова Тульчинського районного суду Вінницької області від 23.04.2024 у справі № 148/726/24 набрала законної сили 06.05.2024. За доводами Прокурора, ОСОБА_1 , будучи депутатом Тульчинської міської ради та реалізуючи свої повноваження щодо прийняття участі у голосуванні, мав приватний інтерес, голосуючи за прийняття рішення № 2464 від 04.07.2023, що стосувалось внесення змін до договору оренди землі від 12.05.2006, укладеного між Тульчинською міською радою та ТОВ «Богданівське», в якому він працює та перебуває на посаді заступника директора, на земельну ділянку площею 26,8947 га, кадастровий номер 0524382200:01:002:0440, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за межами с. Богданівка.
Прокурор зазначає, що оскаржуване рішення Тульчинської міської ради № 2464 від 04.07.2023 є незаконним та підлягає скасуванню через порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» при його прийнятті, тобто ТОВ «Богданівське» протиправно набуло право на продовження строку оренди земельної ділянки з кадастровим номером 0524382200:01:002:0440, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за межами населеного пункту с. Богданівка Тульчинського району Вінницької області, а отже наявні підстави для визнання недійсною укладеної на виконання цього рішення угоди про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 12.05.2006, якою продовжено строк дії договору.
Прокурор вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, а твердження представника відповідача 2 викладені у відзиві, є необґрунтованими і підлягають відхиленню.
Представник відповідача 2 проти доводів прокурора заперечує, позиція останнього викладена у запереченні (на відповідь на відзив), де зокрема зазначено, що договір оренди земельної ділянки між Тульчинською міською радою та ТОВ «Богданівське» був укладений ще 12.05.2006 та є чинним. У подальшому строк його дії продовжувався у встановленому законом порядку, зокрема додатковою угодою від 29.12.2016. Оспорюване рішення Тульчинської міської ради не створювало нового речового права на земельну ділянку, не змінювало її цільового призначення, площу або суб`єкта права, а лише продовжувало строк вже існуючих орендних правовідносин. Таким чином, воно має похідний характер від первинного договору оренди та спрямоване на продовження правовідносин, які виникли на законних підставах. У такій ситуації волевиявлення окремого депутата не могло визначально вплинути на правовий результат, оскільки саме рішення об`єктивно випливало з вимог закону та фактичних підстав. Сам по собі факт перебування депутата у трудових відносинах з ТОВ «Богданівське» не може автоматично свідчити про наявність приватного інтересу у розумінні антикорупційного законодавства, оскільки отримання заробітної плати є оплатою за виконану роботу та не пов`язане з прийняттям оспорюваного рішення. 
Крім того, не встановлено та не доведено, що приватний інтерес депутата перебував у суперечності з його представницькими повноваженнями діяти в інтересах територіальної громади. Навпаки, рішення ради було спрямоване на забезпечення надходжень до місцевого бюджету у вигляді орендної плати та підтримання стабільних земельних правовідносин. Також прокурором не доведено, що розмір чи умови трудових відносин депутата були поставлені у залежність від результатів голосування або що прийняте рішення створило для нього будь-які додаткові майнові переваги.
Постановою Тульчинського районного суду Вінницької області від 23.04.2024 у справі № 148/726/24 ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 172-7 КУпАП, однак зазначена постанова стосується виключно персональної відповідальності депутата і не містить висновків щодо незаконності рішення міської ради як колегіального органу. За таких обставин саме рішення об`єктивно випливало з вимог законодавства, а отже участь окремого депутата не могла визначально вплинути на його зміст.
Зокрема представником відповідача 2 вказано, що користування Товариством земельною ділянкою площею 26,8947 га, кадастровий номер 0524382200:01:002:0440 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва здійснюється на законних підставах, оскільки 04.07.2023 рішенням № 2464 внесено зміни до Договору оренди. Додатковою угодою продовжено строк дії Договору до 07.07.2030. Відомості про право оренди внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 08.08.2023. Зазначене рішення і додаткова угода є чинними, їх правомірність підтверджується презумпцією правомірності правочину, встановленою статтею 204 Цивільного кодексу України.
Поряд з цим, за доводами представника відповідача 2 прокурор фактично ототожнює інтереси держави з інтересами протидії корупції, не конкретизуючи, якої саме шкоди зазнала держава внаслідок продовження договору оренди землі, за яким Товариство систематично сплачує орендну плату до місцевого бюджету.
Прокурор із доводами представника відповідач викладеним в запереченні (відповіді на відзив) не погодився зокрема зазначив, що оскаржуване рішення Тульчинської міської ради № 2464 від 04.07.2023 є незаконним та підлягає скасуванню через порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» при його прийнятті, тобто ТОВ «Богданівське» протиправно набуло право на продовження строку оренди земельної ділянки з кадастровим номером 0524382200:01:002:0440, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за межами населеного пункту с. Богданівка Тульчинського району Вінницької області, а отже наявні підстави для визнання недійсною укладеної на виконання цього рішення угоди про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 12.05.2006 року, якою продовжено строк дії Договору. Зважаючи на те, що в постанові Тульчинського районного суду від 23.04.2024 встановлено обставини порушення Мельником П.І. під час винесення міською радою рішення № 2464 від 4 липня 2023 року норм матеріального права (статті 59-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та частини другої статті 35-1 Закон України "Про запобігання корупції") то відповідно зміст додаткової угоди від 07.07.2023 про внесення змін до договору оренди землі від 12.05.2006, суперечить актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства. Вищенаведені обставини справи свідчать про те що спірна земельна ділянка на даний час використовується ТОВ «Богданівське» без законних підстав, оскільки строк дії договору оренди землі від 12.05.2006, з урахуванням додаткової угоди № 613 від 29.12.2016, закінчився 28.12.2023.
Із наявних доказів в матеріалах справи судом встановлено наступне. 
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Товариство з обмеженою відповідальністю «Богданівське» використовує земельну ділянка з кадастровим номером 0524382200:01:002:0440 площею 26,8947 га на підставі договору оренди землі від 12.05.2006, де строк дії договору 10 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк (п. 8 Договору).
Строк дії зазначеного Договору сторонами продовжено на 7 років додатковою угодою № 613 від 29.12.2016 до Договору (п. 8 додаткової угоди), тобто до 28.12.2023.
Тульчинська міська рада розглянувши клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Богданівське» (директора Дяченко О.Д.) про внесення змін до договору оренди землі від 12.05.2006 року, зареєстрованого у державному реєстрі земель 17.01.2007 за № 040782200002 з наступними змінами, враховуючи пропозиції постійної комісії Тульчинської міської ради з земельних відносин (протокол від 14.06.2023 № 7), де за наслідками розгляду на 47 сесії 8 скликання міської ради 04.07.2023 ухвалено рішення № 2464, яким вирішено внести зміни до договору оренди землі від 12.05.2006 року з урахуванням додаткової угоди № 613 від 29.12.2016 року, угоди про внесення змін від 15.07.2022, укладеного між Тульчинською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Богданівське» на земельну ділянку площею 26,8947 га, кадастровий номер 05243 82200:01:002:0440, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за межами с. Богданівка: 1.1.). пункт 8 договору викласти в наступній редакції: «продовжити термін дії Договору оренди землі строком 7 (сім) років з дати укладення додаткової угоди до договору оренди землі від 12.05.2006 року (з наступними змінами). Після закінчення строку дії Договору оренди має переважне право поновити його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів (тридцять) днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендаря про намір продовжити його дію. Дата закінчення терміну дії договору 10.07.2030 року). Доручено міському голові Весняному Валерію Михайловичу укласти з товариством з обмеженою відповідальністю «Богданівське» угоду про внесення змін до договору оренди землі в установленому законодавством порядку. Товариству з обмеженою відповідальністю «Богданівське» (директору Дяченко О.Д) зареєструвати угоду про внесення змін до договору оренди землі в установленому законодавством порядку.
Так, на підставі рішення № 2464 від 04.07.2023 між Тульчинською міською радою в особі міського голови Весняного В.М. та ТОВ «Богданівське» в особі керівника Дяченко О.Д. 07.07.2023 укладено угоду про внесення змін до договору оренди землі, якою внесені зміни до п. 8 договору оренди землі від 12.05.2006 та продовжено термін дії Договору строком на сім років з дати укладення додаткової угоди (з наступними змінами). Дата закінчення терміну дії договору 07.07.2030. Відомості про речове право оренди внесені до державного реєстру речових прав на нерухоме майно 08.08.2023.
Прокурором в позові стверджується, що відповідно до протоколу 47 сесії 8 скликання Тульчинської міської ради від 04.07.2023, під час розгляду питання № 82 «Про внесення змін до договору оренди землі від 12.05.2006, укладеного з ТОВ «Богданівське» у голосуванні по даному питанню брав участь депутат Мельник П.І. та проголосував «за» прийняття вищезазначеного рішення.
Повноваження депутатів Тульчинської міської ради, у тому числі ОСОБА_1 , визнано рішенням Тульчинської міської ради Тульчинського району Вінницької області № 1 від 26.11.2020.
Разом з тим, згідно листа ТОВ «Богданівське» № 59 від 14.02.2024 та долученої до нього довідки № 58 від 14.02.2024, ОСОБА_1 з 22.08.2011 працює в ТОВ «Богданівське» по сумісництву на посаді заступника директора.
Поряд з цим, Постановою Тульчинського районного суду Вінницької області від 23.04.2024 у справі № 148/726/24 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172-7, ч. 2 ст. 172-7 КУпАП України. Постанова Тульчинського районного суду Вінницької області від 23.04.2024 у справі № 148/726/24 набрала законної сили 06.05.2024.
Відповідно до ч. 6 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Таким чином, прокурор стверджує, що постанова Тульчинського районного суду Вінницької області від 23.04.2024 у справі № 148/726/24 має преюдиційне значення щодо встановлення фактів, які мають значення при розгляді даного позову, - а саме наявності у ОСОБА_1 приватного інтересу, неповідомлення ним про наявність реального конфлікту інтересів, що призвело до ухвалення Тульчинською міською радою рішення в умовах реального конфлікту. ОСОБА_1 , будучи депутатом Тульчинської міської ради та реалізуючи свої повноваження щодо прийняття участі у голосуванні, мав приватний інтерес, голосуючи за прийняття рішення № 2464 від 04.07.2023, що стосувалось внесення змін до договору оренди землі від 12.05.2006, укладеного між Тульчинською міською радою та ТОВ «Богданівське», в якому він працює та перебуває на посаді заступника директора, на земельну ділянку площею 26,8947 га, кадастровий номер 0524382200:01:002:0440, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за межами с. Богданівка. При цьому, суперечність між приватним інтересом ОСОБА_1 та його представницькими повноваженнями реально вплинула на об`єктивність та неупередженість при прийнятті зазначеного рішення, що у розумінні Закону України «Про запобігання корупції» є реальним конфліктом інтересів. Оскільки, рішення Тульчинської міської ради від 04.07.2023 №2464 «Про внесення змін до договору оренди землі від 12.05.2006 року, укладеного з ТОВ «Богданівське»» прийняте в умовах реального конфлікту інтересів, воно є незаконним та підлягає скасуванню.
За результатами розгляду справи суд дійшов наступного висновку.
Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ГПК).
Об`єктом судового захисту відповідно до статті 15 ЦК є саме порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні чи невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Саме така особа, яка спричинила ці наслідки для позивача щодо його права є стороною у спірному правовідношенні.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (стаття 14 ГПК).
Згідно з пунктом 3 частини першої та частиною другою статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.
Випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді визначені Законом України "Про прокуратуру", відповідно до частини третьої статті 23 якого прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом 4 цієї частини.
Предметом позову є:
- визнання незаконним та скасування рішення 47 сесії 8 скликання Тульчинської міської ради № 2464 від 04.07.2023 «Про внесення змін до договору оренди землі від 12.05.2006 року, укладеного з ТОВ «Богданівське», згідно якого внесені зміни до договору оренди землі від 12.05.2006 та продовжено термін дії оренди Товариству з обмеженою відповідальністю «Богданівське» земельної ділянки з кадастровим номером 0524382200:01:002:0440 площею 26,8947 га, яка розташована за межами с. Богданівка Тульчинської територіальної громади Вінницької області; 
- визнання недійсною угоду про внесення змін до договору оренди землі від 07.07.2023 укладену між Тульчинською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Богданівське» (код ЄДРПОУ 32298323, вул. Подільська, 1, с. Богданівка, Тульчинський район, Вінницька область, 23662) про внесення змін до договору оренди землі від 12.05.2006, якою продовжено термін дії оренди земельної ділянки з кадастровим номером 0524382200:01:002:0440 площею 26,8947 га, яка розташована за межами с. Богданівка Тульчинської територіальної громади Вінницької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, право оренди за якою зареєстроване за ТОВ «Богданівське» у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08.08.2023, номер запису – 68829360; 
- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Богданівське» (код ЄДРПОУ 32298323, вул. Подільська, 1, с. Богданівка, Тульчинський район, Вінницька область, 23662) повернути Тульчинській територіальній громаді в особі Тульчинської міської ради (код ЄДРПОУ 04051141, вул. Миколи Леонтовича, 1, м. Тульчин, Вінницька область, 23600) земельну ділянку площею 26,8947 га з кадастровим номером 0524382200:01:002:0440, яка розташована за межами с. Богданівка Тульчинської територіальної громади Вінницької області.
Як уже установлено судом, підставою позову Прокурором визначено наявність неповідомлення про наявність реального конфлікту інтересів, яке полягало в тому, що Мельника П.І., який відповідно до протоколу 47 сесії 8 скликання Тульчинської міської ради від 04.07.2023, під час розгляду питання № 82 «Про внесення змін до договору оренди землі від 12.05.2006, укладеного з ТОВ «Богданівське» у голосуванні по даному питанню брав участь як депутат та проголосував «за» прийняття наведеного рішення, та не повідомив Раду, що з 22.08.2011 працює в ТОВ «Богданівське» по сумісництву на посаді заступника директора, що за доводами Прокурора призвело до ухвалення Тульчинською міською радою рішення в умовах реального конфлікту, що стосувалось внесення змін до договору оренди землі від 12.05.2006, укладеного між Тульчинською міською радою та ТОВ «Богданівське».
У Постанові від 20 березня 2019 року у справі № 442/730/17 де Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію стосовно визначення підстав для скасування рішення колегіального органу (місцевої ради), які є наслідком вчинення корупційного правопорушення одним із членів цього органу (депутатом).
Верховний Суд сформував єдину правозастосовну практику та вирішив виключну правову проблему застосування положень ст. 59 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ч. 2 ст. 35 Закону України «Про запобігання корупції», зазначивши, що у такій ситуації перевагу має спеціальний закон, яким є Закон України «Про запобігання корупції». Варто відзначити, що Суд у Постанові послався на Методичні рекомендації щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, затверджених рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 29 вересня 2017 року № 839.
При цьому Суд відзначив, що при вирішенні питання про наслідки прийняття рішення органом місцевого самоврядування в умовах конфлікту інтересів у депутата відповідного органу необхідно застосовувати вимоги Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі – Закон № 280/97-ВР). З аналізу норм цього Закону вбачається, що ним урегульовано питання організації роботи органу місцевого самоврядування, яким є сільська рада, визначено обсяг повноважень та порядок діяльності вказаного органу.
Визначено правовий статус депутата місцевої ради. Передбачено обов`язки кожного депутата та порядок дій ради, органів ради у випадку конфлікту інтересів.
З аналізу частини другої статті 59-1 Закону № 280/97-ВР убачається, що обов`язки щодо попередження конфлікту інтересів у депутата місцевої ради покладено не лише на такого депутата, але і на відповідну постійну комісію інших депутатів відповідної ради.
При виникненні конфлікту інтересів у депутата сільської ради він має діяти не лише у відповідності до правила, передбаченого у статті 59-1 Закону № 280/97-ВР, згідно з яким сама можливість брати участь у розгляді, підготовці та прийнятті рішень відповідною радою пов`язана з виконанням ним такої умови: самостійного публічного оголошення про це під час засідання ради, на якому розглядається відповідне питання, але і з врахуванням вимог статті 35 Закону № 1700-VII.
У частині другій статті 35 Закону № 1700-VII зазначено, що у разі виникнення реального чи потенційного конфлікту інтересів у особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи, яка входить до складу колегіального органу (комітету, комісії, колегії тощо), вона не має права брати участь у прийнятті рішення цим органом.
У пункті 1.1.2 Методичних рекомендацій зазначено, що за частиною другою статті 35 Закону № 1700-VII член колегіального органу, у разі виникнення у нього реального чи потенційного конфлікту інтересів, не має права брати участь у прийнятті рішення цим органом, а його заява про конфлікт інтересів заноситься в протокол засідання колегіального органу.
Тобто, орган, наділений спеціальною компетенцією, НАЗК, відповідно до пункту 15 статті 11 Закону № 1700-VII витлумачив застосування положень статті 59-1 Закону № 280/97-ВР та частини другої статті 35 Закону № 1700-VII, зазначивши, що у такій ситуації перевагу має спеціальний закон, яким є Закон № 1700-VII.
Крім того, у частині другій статті 35 Закону № 1700-VII передбачено, що про конфлікт інтересів такої особи може заявити будь-який інший член відповідного колегіального органу або учасник засідання, якого безпосередньо стосується питання, що розглядається. З урахуванням вимог статті 59-1 та 47 Закону № 280/97-ВР про наявність такого конфлікту інтересів мав заявити і депутат відповідної постійної комісії сільської ради, до обов`язків якої входить урегулювання конфлікту інтересів у депутатів сільської ради чи будь-який депутат сільської ради, який обізнаний про те, що депутат відповідної та особа, щодо якої вирішується питання про передачу прав чи надання привілеїв, є близькими особами у розумінні Закону № 1700-VII.
Згідно з частиною першою статті 67 Закону № 1700-VII нормативно-правові акти, рішення, видані (прийняті) з порушенням вимог цього Закону, підлягають скасуванню органом або посадовою особою, уповноваженою на прийняття чи скасування відповідних актів, рішень, або можуть бути визнані незаконними в судовому порядку за заявою заінтересованої фізичної особи, об`єднання громадян, юридичної особи, прокурора, органу державної влади, зокрема Національного агентства з питань запобігання корупції, органу місцевого самоврядування.
Крім того, не лише депутат місцевої ради зобов`язаний запобігати конфлікту інтересів. Такий обов`язок прямо покладено на відповідну постійну комісію місцевої ради та на кожного депутата місцевої ради, який обізнаний з наявністю конфлікту інтересів у іншого депутата місцевої ради (статті 59-1 та 47 Закону № 280/97-ВР).
Отже, для встановлення порушення процедури прийняття рішення, визначальним є сам факт участі депутата у голосуванні за наявності конфлікту інтересів (незалежно потенційного чи реального), а не вплив такого голосування на прийняте рішення з урахуванням наявності кваліфікованої більшості, необхідної для прийняття позитивного рішення колегіальним органом.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що рішення, прийняті в умовах конфлікту інтересів, необхідно визнавати незаконними з урахуванням вимог Конвенції ООН проти корупції, національного законодавства і тих негативних наслідків для самого існування демократичного суспільства, яке спричиняє корупція.
Поряд з цим, у цьому контексті слід зауважити, що позовна вимога про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування є неефективною. Вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням, а його скасування не дасть змоги територіальній громаді в інтересах якої прокурор звернувся із позовом ефективно відновити володіння відповідною земельною ділянкою (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, пункт 180).
За усталеною практикою Верховного Суду, якщо рішення органу державної влади, місцевого самоврядування виконане, вимога про визнання такого рішення недійсним не відповідає ефективному способу захисту, бо її задоволення не приводить до відновлення прав позивача чи держави за захистом інтересів якої до суду звернувся прокурор у даній справі.
Водночас суд зауважує, що Верховний Суд неодноразово наголошував, що скасування акта органу місцевого самоврядування є ефективним способом захисту, лише якщо воно спрямоване на припинення порушення прав позивача та відновлює його становище.
При зверненні з позовом у цій справі Прокурор указав, що є позивачем, оскільки Тульчинська міська рада є одним з відповідачів, рішення якого оскаржується, що унеможливило звернення прокурора в інтересах цього органу за захистом порушених інтересів держави, адже цей орган сам їх і порушив.
Водночас Велика Палата Верховного Суду у пункті 8.11 постанови від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 дійшла такого висновку: «У кожному випадку звернення до суду в інтересах держави перед тим, як визначити коло відповідачів, прокурор має встановити насамперед: а) суб`єкта, якому належать повноваження звертатися до суду за захистом відповідного права або інтересу; б) ефективний спосіб захисту такого права чи інтересу; в) залежно від установленого - коло відповідачів. При цьому слід мати на увазі, що вимогу про визнання недійсним договору може заявити як його сторона, так й інша заінтересована особа. Крім того, якщо земельна ділянка має одночасно декілька цільових призначень (наприклад, належить і до земель водного фонду як прибережна захисна смуга, і до земель природно-заповідного фонду, будучи частиною території чи об`єкта такого фонду), то залежно від підстав позову повноваження захищати інтерес держави у використанні такої ділянки за відповідним призначенням може належати різним суб`єктам (як органам державної влади, так і місцевого самоврядування)».
Щодо процесуального статусу Тульчинської міської ради
Відповідно до частини першої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
У пунктах «б», «в», «є» статті 12 ЗК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Статтею 2 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (далі - особи). Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Відповідно до частини першої статті 169 ЦК України територіальні громади діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.
Згідно зі статтею 172 ЦК України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
У цій справі Тульчинська міська рада, здійснюючи право розпорядження землею в межах територіальної громади, є учасником цивільних правовідносин (стороною Договору оренди землі). Спірним Рішенням Тульчинська міська рада внесла зміни до договору оренди земельної ділянки та на підставі зазначеного рішення уклала зміни до Договору оренди землі.
Суду зауважує, що Прокурор оскаржив рішення Тульчинської міської ради, саме тому визначив останню відповідачем.
Прокурор визначає склад відповідачів самостійно в кожному конкретному випадку залежно від характеру спірних правовідносин, змісту порушених прав та інтересів держави, суб`єктів, які мають здійснювати захист цих прав та інтересів у відповідній сфері, обраного прокурором способу захисту останніх, який повинен бути ефективним та спрямованим на повне поновлення порушеного або оспорюваного права (тобто не має потребувати додаткового звернення з іншими вимогами до учасників спірних правовідносин) тощо (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 7.12; від 20.06.2023 у справі № 633/408/18, пункт 10.13; від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц, пункт 8.12).
У пункті 7.17 постанови від 25.06.2019 у справі № 910/17792/17 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що сторони - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). При цьому відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. З огляду на зміст наведених норм захисту в судовому порядку підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси саме від відповідача.
Виходячи з викладеного, в зазначеній категорії справ найперше належить встановити, про захист яких інтересів держави йдеться, якими суб`єктами вони були порушені, в чому полягало порушення та можливість за рахунок таких суб`єктів задовольнити позовні вимоги.
У пункті 10.21 постанови від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що втручання у приватні права й інтереси має бути належно збалансованим з відповідними публічними (державними, суспільними) інтересами, із забезпеченням прав, свобод та інтересів кожного, кому держава гарантувала доступ до загальнонародних благ і ресурсів. У разі порушення рівноваги публічних і приватних інтересів, зокрема, безпідставним наданням пріоритету правам особи перед правами держави чи територіальної громади у питаннях, які стосуються загальних для всіх прав та інтересів, прокурор має повноваження, діючи в публічних інтересах, звернутися до суду, якщо органи державної влади, місцевого самоврядування, їхні посадові особи не бажають чи не можуть діяти аналогічним чином або ж самі є джерелом порушення прав і законних інтересів територіальної громади чи загальносуспільних (загальнодержавних) інтересів. У таких випадках відповідні органи можуть виступати відповідачами, а прокурор - позивачем в інтересах держави. За відсутності такого механізму звернення до суду щодо захисту відповідних публічних інтересів, поновлення колективних прав та інтересів держави, територіальної громади і її членів, захист суспільних інтересів від свавілля органів державної влади чи органів місцевого самоврядування у значній мірі може стати ілюзорним. Так само відсутність зазначеного механізму може загрожувати недієвістю конституційної вимоги, згідно з якою використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома статті 41 Конституції України). Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц (пункт 8.20).
Таким чином, процесуальний статус сторін у подібних спорах залежить як від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах так і від наведеного Прокурором обґрунтування наявності підстав для представництва інтересів держави у конкретній справі.
У даній справі Прокурор зауважував, що порушення інтересів держави полягає в скасуванні рішення про передачу земельної ділянки в оренду, прийнятого в умовах конфлікту інтересів.
У постанові від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила що, оскаржуючи рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування та правочин щодо розпорядження майном, прокурор вправі звернутися до суду або як самостійний позивач в інтересах держави, визначивши такий орган відповідачем (коли оскаржується рішення останнього), або в інтересах держави в особі відповідного органу, зокрема тоді, коли цей орган є стороною (представником сторони) правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. У разі задоволення вимоги про визнання недійсним правочину та про повернення отриманого за ним (наприклад, земельної ділянки) чи про витребування майна від набувача таке повернення та витребування відбувається на користь держави чи територіальної громади, від імені яких відповідний орган може діяти тільки як представник. Такі висновки узгоджуються з постановами Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21 (пункт 8.3).
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття "сторона у спорі" може не бути тотожним за змістом поняттю "сторона у процесі": сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.
Такі висновки наведені в постановах від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, від 29.05.2019 у справі №367/2022/15-ц, від 07.07.2020 у справі №712/8916/17, від 09.02.2021 у справі №635/4741/17.
Як уже зазначалось судом, предметом позову в цданій справі є, зокрема, вимога Прокурора про визнання недійсною угоду про внесення змін до договору оренди землі від 07.07.2023 укладену між Тульчинською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Богданівське» про внесення змін до договору оренди землі від 12.05.2006, якою продовжено термін дії оренди земельної ділянки з кадастровим номером 0524382200:01:002:0440 площею 26,8947 га, яка розташована за межами с. Богданівка Тульчинської територіальної громади Вінницької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, право оренди за якою зареєстроване за ТОВ «Богданівське» у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08.08.2023, номер запису – 68829360 на підставі статей 203, 215 ЦК.
Суд встановив, що заявляючи в цій справі вимогу про визнання недійсною угоду про внесення змін до договору оренди землі від 07.07.2023 укладену між Тульчинською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Богданівське» про внесення змін до договору оренди землі від 12.05.2006, якою продовжено термін дії оренди земельної ділянки з кадастровим номером 0524382200:01:002:0440 площею 26,8947 га, яка розташована за межами с. Богданівка Тульчинської територіальної громади Вінницької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, право оренди за якою зареєстроване за ТОВ «Богданівське» у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08.08.2023, номер запису - 68829360 прокуратурою відповідачем 1 визначено Тульчинську міську раду.
Проте, визначений прокурором статус Тульчинська міська рада не є належним, так як остання, в силу наведеного, зокрема, позиції Великої Палати Верховного Суду, як сторона оспорюваного правочину повинна мати процесуальний статус позивача, який визначається не тільки належністю його до сторін цього правочину, але й можливими допущеними ним порушеннями при його укладенні.
Оскільки правовідносини в цій справі безпосередньо стосуються прав та обов`язків осіб, які є сторонами цього правочину (угода від 07.03.2023), зокрема між Тульчинською міською радою та ТОВ "Богданівське", такий спір не може бути розглянутий щодо відповідача 1 як сторони оспорюваного правочину, яка в такій ситуації мала бути позивачем, оскільки в даному випадку в разі задоволення позову земельна ділянка підлягала б поверненню Тульчинській міській раді.
Визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад (правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28.10.2020 у справі №761/23904/19, від 20.01.2021 у справі №203/2/19).
Згідно з частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 16 ЦК України закріплено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, згідно з яким кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).
Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі №910/12525/20.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 6 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55); див. також постанову Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14).
Враховуючи наведене вище, позовні вимоги у спірних правовідносинах задоволенню не підлягають.
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі “Проніна проти України”, в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини “Серявін та інші проти України” (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.
Розглянувши справу із застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, на підставі повного та всебічного з`ясування обставин справи і досліджених доказів, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову прокурора слід відмовити повністю.
Пунктом 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42, 45, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд, -
УХВАЛИВ :

1. В позові відмовити.
2. Понесені судові витрати залишити за прокуратурою.
3. Згідно з приписами ч.1 ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
4. Відповідно до положень ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
5. Примірник повного судового рішення надіслати сторонам та до Електронних кабінетів ЄСІТС. 
Повне рішення складено 26 червня 2026 р.

Суддя Яремчук Ю.О.  

віддрук. прим.:
1 - до справи