справа № 631/442/26
провадження № 3/631/249/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

15 травня 2026 року   селище Нова Водолага

Суддя Нововодолазького районного суду Харківської області Трояновська Тетяна Михайлівна, розглянувши адміністративні матеріали, що надійшли від відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області відносно:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , 
про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених частиною 5 статті 126, частиною 7 статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення, 

В С Т А Н О В И В:

До Нововодолазького районного суду Харківської області від відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області для розгляду по суті надійшли адміністративні матеріали, складені відносно ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених частиною 5 статті 126, частиною 7 статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення, які постановою судді Нововодолазького районного суду Харківської області від 15 травня 2026 року на підставі статті 36 Кодексу України про адміністративні правопорушення об`єднані в одне провадження.
Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 624098 складеного 25 березня 2026 року інспектором відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області капітаном поліції Сокол Луізою Георгіївною, убачається, що 25 березня 2026 року о 17 годині 55 хвилин в Харківській області, Харківській район, селище Нова Водолага по вулиці Кооперативній, поблизу будинок № 11, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом – мотоциклом «Форте FT 200», не маючи права керування транспортним засобом відповідної категорії. Правопорушення вчинене повторно протягом року (постанова Берестинського районного суду Харківської області від 25 серпня 2025 року, справа з єдиним унікальним № 626/2486/25). 
Як зазначено у протоколі, своїми діями ОСОБА_1 порушив пункт 2.1 «А» Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, за що передбачена відповідальність за частиною 5 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Крім того, зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 624107, складеного 25 березня 2026 року інспектором відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області капітаном поліції Сокол Луізою Георгіївною, убачається, що 25 березня 2026 року о 17 годині 55 хвилин в Харківській області, Харківській район, селище Нова Водолага по вулиці Кооперативній, поблизу будинок № 11, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом – мотоциклом «Форте FT 200», не зареєстрованим у встановленому законом порядку. Правопорушення вчинене повторно протягом року (постанова Берестинського районного суду Харківської області від 25 серпня 2025 року, справа з єдиним унікальним № 626/2486/25).
Як зазначено у протоколі, своїми діями ОСОБА_1 порушив пункт 30.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, за що передбачена відповідальність за частиною 7 статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
ОСОБА_1  у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку шляхом надіслання судових повісток на адресу місця проживання правопорушника, що вказана в протоколі про адміністративне правопорушення, а також направлення судової повістки в електронному вигляді за допомогою sms-повідомлення на номер мобільного телефону, який зазначений у протоколі про адміністративне правопорушення та заяві на отримання електронних повісток від 25 березня 2026 року. 
16 квітня 2026 року  ОСОБА_1  звернувся на адресу суду з письмовою заявою, що була зареєстрована за вхідним № 2687/26-вх., відповідно до якої просив розгляд справи щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених частиною 5 статті 126, частиною 7 статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення, здійснювати за його відсутності, надавши письмові пояснення згідно яких свою вину у вчиненні адміністративних правопорушень визнав у повному обсязі, просив суворо його не карати.
З цього приводу суддя вважає за необхідне зазначити, що відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» суди повинні неухильно виконувати вимоги статті 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення, щодо розгляду справи про адміністративні правопорушення у присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності зазначеної особи, це можливо у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце та час розгляду і від неї не надійшло клопотання про його відкладення.
Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі – Конвенція), встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Ратифікуючи Конвенцію, Україна взяла на себе обов`язки гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.
Поняття справедливого судового розгляду передбачає можливість для особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, бути присутнім на засіданні. Ця можливість випливає із об`єкта і цілі статті 6 Конвенції, оскільки здійснення прав, гарантованих статтею 6 Конвенції, передбачає можливість вказаної особи бути вислуханою, а також необхідність перевірити точність її тверджень і співставити їх з матеріалами судової справи.
Разом з тим, керуючись практикою Європейського суду з прав людини, суд виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції в праві встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентним є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року, в якому зазначено, що право на суд не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.
З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду з прав людини вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом та потребою з боку держави регулювання доступу до суду.
Положеннями статті 277 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено п`ятнадцятиденний строк розгляду справ про адміністративні правопорушення, при цьому частина 2 статті 38 Кодексу України про адміністративні визначає кінцевий строк притягнення до адміністративної відповідальності, який становить три місяця з дня вчинення правопорушення.
У даній справі суддя виходить з того, що особою, яка притягається до адміністративної відповідальності на власний розсуд використано процесуальні права. Так, ОСОБА_1 звернувся на адресу суду з заявою щодо розгляду справи за його відсутності, надавши пояснення по суті правопорушення.
З огляду на що, виходячи з вище зазначених правових норм та беручи до уваги те, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи у її відсутність, адже (з огляду на викладене в сукупності) розгляд суддею/судом цієї справи за відсутності указаної сторони здійснюється на підставі загальних засад і відповідає конституційному принципу верховенства права. Це не призведе до обмежень прав і свобод людини і громадянина, а забезпечить оперативний і об`єктивний судовий контроль на виконання завдань Кодексу України про адміністративні правопорушення, визначених у статті 1 вказаного Кодексу. Тим більше, що положення статті 268 Кодексу України про адміністративні не містять імперативної заборони щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення за статтями 121 та 126 Кодексу України про адміністративні за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.
Суддя, вивчивши пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, дослідивши матеріали адміністративної справи, у відповідності до положень статті 252 Кодексу України про адміністративні правопорушення, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, приходить до наступного.
Положення частин 1 та 2 статті 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачають, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
У відповідності до вимог частини 1 статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення адміністративне правопорушення (проступок) – це протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свобод громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Статтею 23 Кодексу України про адміністративне правопорушення передбачено, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.
Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (стаття 245 Кодексу України про адміністративне правопорушення).
Положеннями статті 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Пленум Верховного Суду України у своїй Постанові від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» роз`яснив, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у статтях 247 та 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283, 254 Кодексу України про адміністративні правопорушення. У постанові, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
Статтею 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Приписами пункту 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.
Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлюються Правилами дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі – Правила дорожнього руху), пункт 1.3 яких передбачає, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
У пункті 2.1 «А» Правил дорожнього руху визначено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі, зокрема посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Згідно з приписами частин 1 та 2 статті 15 Закону України «Про дорожній рух» кожний громадянин, який досяг визначеного цим Законом віку, не має медичних протипоказань та пройшов повний курс навчання за відповідними програмами, може в установленому порядку отримати право на керування транспортними засобами відповідної категорії. Право на керування транспортними засобами відповідної категорії може бути надано:
мототранспортними засобами і мотоколясками (категорії A1, A) - особам, які досягли 16-річного віку;
автомобілями, колісними тракторами, самохідними машинами, сільськогосподарською технікою, іншими механізмами, які експлуатуються на вулично-дорожній мережі, всіх типів (категорії B1, B, C1, C, T), за винятком автобусів, трамваїв і тролейбусів, - особам, які досягли 18-річного віку;
автомобілями з причепами або напівпричепами (категорії BE, C1E, CE), а також призначеними для перевезення великогабаритних, великовагових і небезпечних вантажів, - особам, які досягли 19-річного віку;
автобусами, трамваями і тролейбусами (категорії D1, D, D1E, DE, T) - особам, які досягли 21-річного віку.
Право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. На території України відповідно до Конвенції про дорожній рух діють національні та міжнародні посвідчення водія. Порядок видачі, обміну та встановлення терміну дії таких посвідчень визначається Кабінетом Міністрів України (частина 9 статті 15 Закону України «Про дорожній рух»).
Відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має відповідних документів на право керування таким транспортним засобом або не пред`явила їх для перевірки, або стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобам встановлена у статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Як убачається із змісту диспозиції частини 5 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого даною нормою, полягає в повторному протягом року вчинення порушень, передбачених частинами другою – четвертою цієї статті, а саме керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом (частина 2 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення), керування транспортним засобом особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами (частина 3 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення), керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами (частина 4 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення).
З матеріалів справи убачається, що протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 624098 від 25 березня 2026 року, складений за повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною другою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом.
Крім того, згідно пункту 3.1 Правил дорожнього руху технічний стан транспортних засобів та їх обладнання повинні відповідати вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, а також правил технічної експлуатації, інструкцій підприємств-виробників та іншої нормативно-технічної документації.
Пунктом 30.1 Правил дорожнього руху встановлено, що власники механічних транспортних засобів і причепів до них повинні зареєструвати (перереєструвати) їх в уповноваженому органі МВС або провести відомчу реєстрацію в разі, якщо законом установлена обов`язковість проведення такої реєстрації, незалежно від їхнього технічного стану протягом 10 діб з моменту придбання (отримання), митного оформлення або переобладнання чи ремонту, якщо необхідно внести зміни до реєстраційних документів.
Диспозиція статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачає відповідальність за керування водієм транспортним засобом, що має несправності системи гальмового або рульового керування, тягово-зчіпного пристрою, зовнішніх світлових приладів (темної пори доби) чи інші технічні несправності, з якими відповідно до встановлених правил експлуатація його забороняється, або переобладнаний з порушенням відповідних правил, норм і стандартів.
Частина 7 наведеної норми права встановлює відповідальність за повторне протягом року вчинення будь-якого з порушень, передбачених частиною шостою цієї статті, а саме керування водієм транспортним засобом, не зареєстрованим або не перереєстрованим в Україні в установленому порядку.
Як убачається з матеріалів справи, протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 624107 від 25 березня 2026 року, складений за повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною шостої статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме керування водієм транспортним засобом, не зареєстрованим в Україні в установленому порядку.
Так, факт вчинення ОСОБА_1 адміністративних правопорушень, передбачених частиною 5 статті 126 та частиною 7 статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення, підтверджується наступними доказами, шо були дослідженні у судовому засіданні:
- даними протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 624098 складеному 25 березня 2026 року інспектором відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області капітаном поліції Сокол Луізою Георгіївною, у якому зафіксовано, що 25 березня 2026 року о 17 годині 55 хвилин в Харківській області, Харківській район, селище Нова Водолага по вулиці Кооперативній, поблизу будинок № 11, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом – мотоциклом «Форте FT 200», не маючи права керування транспортним засобом відповідної категорії. Правопорушення вчинене повторно протягом року (постанова Берестинського районного суду Харківської області від 25 серпня 2025 року, справа з єдиним унікальним № 626/2486/25). Вказаний протокол складений у присутності ОСОБА_1 та підписаний останнім без будь-яких зауважень;
- даними протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 624107, складеному 25 березня 2026 року інспектором відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області капітаном поліції Сокол Луізою Георгіївною, у якому зафіксовано, що 25 березня 2026 року о 17 годині 55 хвилин в Харківській області, Харківській район, селище Нова Водолага по вулиці Кооперативній, поблизу будинок № 11, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом – мотоциклом «Форте FT 200», не зареєстрованим у встановленому законом порядку. Правопорушення вчинене повторно протягом року (постанова Берестинського районного суду Харківської області від 25 серпня 2025 року, справа з єдиним унікальним № 626/2486/25). Вказаний протокол складений у присутності ОСОБА_1 та підписаний останнім без будь-яких зауважень;
- рапортами інспектора сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області капітана поліції Луїзи Сокол від 25 березня 2026 року, яка доповіла тимчасово виконуючому обов`язки начальника відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області полковнику поліції Юрію Юрченку, що 25 березня 2026 року о 17 годині 55 хвилин при патрулюванні території Нововодолазької об`єднаної територіальної громади, а саме, вулиці Кооперативна, поблизу будинку № 11, в селищі Нова Водолага, було виявлено мотоцикл «Forte FT 200», без номерного знаку, водій якого керував транспортним засобом без шолому. В ході зупинки даного мотоциклу та в ході перевірки документів було встановлено особу водія, яким виявився громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 . За порушення пункту 2.3 «г» Правил дорожнього руху України відносно водія ОСОБА_1 було винесено постанову про адміністративне правопорушення за частиною 5 статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення. В ході подальшої перевірки документів було встановлено, що громадянин ОСОБА_1 керував мотоциклом, не маючи права керування транспортним засобом. Дане правопорушення вчинене повторно протягом року (Берестинського районного суду Харківської області від 25 серпня 2025 року, справа з єдиним унікальним № 626/2486/25), чим порушив пункту 2.1 «а» Правил дорожнього руху України. Відносно громадянина ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення від 25 березня 2026 року за частиною 5 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення. В ході подальшої перевірки встановлено, що громадянин ОСОБА_1 керував мотоциклом, не зареєстрованим в установленому законом порядку, дане правопорушення було вчинене повторно протягом року (Берестинського районного суду Харківської області від 25 серпня 2025 року, справа з єдиним унікальним № 626/2486/25), чим порушив пункт 30.1 Правил дорожнього руху України. Відносно громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було складено протокол про адміністративне правопорушення від 25 березня 2026 року за частиною 7 статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення України. Увесь процес було зафіксовано на портативний відеореєстратор ТЕСSAR BDC-53-02, інвентаризаційний номер 1113057280-2 та інвентаризаційний номер 1113057280-9, а також службовий відеореєстратор 70 mai;
- даними фототаблиці.
Із матеріалів справи також встановлено, ОСОБА_1 постановою судді Берестинського районного суду Харківської області Дудченка В. О., прийнятою 25 серпня 2025 року у справі з єдиним унікальним № 626/2486/25 (провадження № 3/626/715/2025), визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених частиною 6 статті 121, частиною 5 статті 121, частиною 2 статті 126, частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення та застосовано захід впливу у вигляді попередження.
З вказаного судового рішення вбачається, що 01 серпня 2025 року о 22 годині 00 хвилин ОСОБА_1 по вулиці Промислова в селі Наталине Берестинського району Харківської області здійснював рух на транспортному засобі – скутері «Honda Tact AF24», об`ємом двигуна 50 кубів, при цьому не мав права керування транспортними засобами відповідної категорії, чим порушив пункт 2.1 «а» Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за статтею 2 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а також за вказаних обставин керував транспортним засобом «Honda Tact AF24», об`ємом двигуна 50 кубів, який не був зареєстрований протягом 10 діб з моменту придбання, при обов`язковості його реєстрації, за що передбачено відповідальність за статтею 6 статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Крім того, у судовому засіданні були відтворені та досліджені відеозаписи, зроблені працівниками поліції, а саме диски, на яких мається відеофайли з автомобільного відеореєстратора 70 mai DashCam ProPlus A500 інвентаризаційний номер 1113057442-8, портативного відеореєстратора ТЕСSAR BDC-53-02, інвентаризаційний номер 1113057280-2 (1), з портативного відеореєстратора ТЕСSAR BDC-53-02, інвентаризаційний номер 1113057280-9(1), з портативного відеореєстратора ТЕСSAR BDC-53-02, інвентаризаційний номер 1113057280-2(2), з портативного відеореєстратора ТЕСSAR BDC-53-02, інвентаризаційний номер 1113057280-9(2), з портативного відеореєстратора ТЕСSAR BDC-53-02, інвентаризаційний номер 1113057280-2, з портативного відеореєстратора ТЕСSAR BDC-53-02, інвентаризаційний номер 1113057280-9, на яких відображено перебіг подій, що мали місце 25 березня 2026 року у селищі Нова Водолага Харківського району Харківської області за участю водія ОСОБА_1 . 
Так, із досліджених відеозаписів встановлено, що 25 березня 2026 року о 17 годині 55 хвилини працівники поліції на патрульній машині прямують за мотоциклом, водій якого керує ним без мотошолома. На вимогу працівників поліції про зупинку, водій транспортного засобу зупиняється, працівники поліції представляються, повідомляють про здійснення відеофіксації та причину зупинки, а саме керування мотоциклом без одягнутого мотошолому та відсутністю держаних номерних знаків на ньому, й просять надати посвідчення водія відповідної категорії. Водій повідомляє, що посвідчення водія та документів на транспортний засіб у нього не має. Особу водія встановлено за паспортом громадянина України як ОСОБА_1 . Під час спілкування з водієм, було встановлено, що останній вже притягувався до адміністративної відповідальності за частиною 6 статті 121, частиною 5 статті 121, частиною 2 статті 126, частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення та постановою Берестинського районного суду Харківської області до останнього було застосовано захід впливу у вигляді попередження. Після чого працівники поліції роз`яснюють суть вчинених ОСОБА_1 адміністративних правопорушень. ОСОБА_1 письмово ознайомився з правами особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, передбаченими Конституцією України та Кодексом України про адміністративні правопорушення, що підтвердив своїм підписом під ними та працівники поліції розпочинають процес розгляду справи про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною 5 статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Після чого зачитують вголос відповідну постанову, роз`яснюють порядок її оскарження та починають складати протокол про адміністративне правопорушення за частиною 7 статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення та протокол про адміністративне правопорушення за частиною 5 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Зміст вищевказаних протоколів був зачитаний водієві та повідомлено про місце розгляду вищевказаних протоколів. Копію протоколів про притягнення до адміністративної відповідальність за частиною 7 статті 121 та за частиною 5 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення ОСОБА_1 отримав під короткий особистий підпис. Також на відеозаписах зафіксовано, як працівники поліції повідомляють ОСОБА_1 , що від керування транспортним засобом він буде відсторонений. При цьому із досліджених у судовому засіданні відеозаписів вбачається, що ОСОБА_1 не оспорював факту вчинення ним адміністративних правопорушень та дійсно не мав посвідчення водія відповідної категорії, а також свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, на якому пересувався. 
Відтак, із досліджених у судовому засіданні відеозаписів вбачається, що ОСОБА_1 дійсно 25 березня 2026 року керував транспортним засобом – мотоциклом марки «Форте FT 200», не зареєстрованим у встановленому законом порядку, та не маючи права керування транспортним засобом відповідної категорії.
При цьому, як убачається із досліджених відеозаписів ніякого фізичного чи психологічного тиску з боку працівників поліції до ОСОБА_1 застосовано не було.
Будь-яких порушень при проведенні фіксації вчинених адміністративних правопорушень та збирання доказів, судом не встановлено. Відеозаписи працівниками поліції вілися безперервно. Підстав уважати, що відеозаписи, які долучені до матеріалів справи, є змонтовані з метою неправомірного притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності у суду немає та останнім не доведено. Ознак фальсифікації вказані записи не містять. До того ж, на відеозаписах чітко зафіксовані обставини справи згідно викладених у протоколах суті правопорушень.
Також, матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_1 подавались заяви у порядку, передбаченим чинним Кримінальним процесуальним кодексом України, до правоохоронних органів щодо фальсифікації матеріалів справи або про перевищення працівниками поліції своїх повноважень при виконанні ними своїх службових обов`язків при складанні адміністративних матеріалів відносно нього. Як й не надано доказів того, що ОСОБА_1 звертався до суду в порядку, передбаченому нормами Кодексу адміністративного судочинства України, щодо оскарження дій або бездіяльності відповідних посадових осіб працівників поліції. 
В цілому протоколи про адміністративне правопорушення складені з дотриманням вимог статтей 254 – 256 Кодексу України про адміністративні правопорушення та містить всі необхідні для розгляду справи відомості, будь-яких істотних недоліків при їх складанні, які б тягли за собою визнання цих протоколів недопустимим доказом, не вбачається. Достовірність відомостей, зазначених у протоколах, сумнівів не викликає, оскільки ці відомості узгоджуються з іншими доказами, доданими до протоколів.
Водночас, суд звертає увагу на те, що досліджені у судовому засіданні відеозаписи є об`єктивними доказами, оскільки містить у собі фактичні дані, які вказують на те, що ОСОБА_1 повторно протягом року керував транспортним засобом, не зареєстрованим у встановленому законом порядку та не маючи права керуванням таким транспортним засобом (дане правопорушення також вчинене повторно протягом року).
На переконання суду протоколи про адміністративне правопорушення не містять істотних розбіжностей, а інші матеріали справи в їх сукупності підтверджують фактичні обставини справи, порушень вимог статті 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не встановлено.
Також слід зазначити, що вирішуючи справу суд має приймати інформоване рішення, тобто робити свої висновки щодо фактичних обставин, важливих для вирішення справи, виходячи з усієї релевантної інформації, яку сторонам вдалося отримати і надати суду.
Правила недопустимості доказів становлять собою обмеження цього загального принципу, дозволяючи або зобов`язуючи виключати з процесу доказування інформацію, яка потенційно може мати істотне, а іноді й вирішальне значення для справи.
Тому виключення потенційно важливих відомостей, тобто визнання їх недопустимими незалежно від їх стосунку до справи і доказового значення, є крайнім заходом, до якого слід звертатися у разі, якщо іншими засобами неможливо забезпечити справедливого судового розгляду.
В основі створення правил про недопустимість доказів лежать кілька міркувань.
Насамперед це виключення потенційно недостовірних доказів або доказів, достовірність яких неможливо перевірити.
Також запровадження правил про недопустимість доказів має за мету створити стримуючий ефект для державних органів. Загроза виключення доказів, отриманих внаслідок істотного порушення фундаментальних прав і свобод людини, знеохочує органи правопорядку вдаватися до таких порушень.
Безумовно, істотне порушення фундаментальних прав і свобод особи – отримання доказів за допомогою катувань і поганого поводження, порушення права не свідчити проти себе та права на допомогу захисника, відвертого порушення права на недоторканість або тих чи інших аспектів приватного життя тощо – не може бути терпимим у правосудді.
Тому концепція, що лежить в основі правил щодо допустимості доказів, на переконання суду, виходить з розуміння, що в центрі уваги суду, який вирішує питання про допустимість доказу, мають знаходитися права особи і виправданість їх обмеження державою, незалежно від того, яким саме представником держави ці права обмежуються.
Водночас, порушення численних формальностей, які регулюють порядок складання процесуальних документів чи окремих процесуальних дій, але жодним чином не зачіпають права і свободи особи, мають оцінюватися виходячи з балансу конкуруючих інтересів: потреби суспільства у розкритті порушення і покаранні винуватця та важливості тих формальностей для забезпечення справедливості розгляду справи в цілому.
Верховний Суд у постанові від 01 грудня 2020 року у справі з єдиним унікальним № 318/292/18 зазначав, що норми закону не передбачають, що будь-яке формальне недотримання вимог процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи».
Суд в цій справі вважає такий підхід, сформований Верховним Судом, правильним, оскільки він ґрунтується на розумінні, що для прийняття рішення у справі суд має отримати якомога більшу інформацію щодо фактичних обставин, важливих для вирішення справи, забезпечивши сторонам можливість у змагальній процедурі перевірити та/або заперечити цю інформацію.
Разом з тим в цій справі не установлено факту істотного порушення указаних положень щодо алгоритму дій працівників поліції та фундаментальних прав і свобод порушника.
Беручи до уваги вищенаведені дані, які містяться в матеріалах справи, з урахуванням всіх обставин справи, суд доходить висновку, що в діях ОСОБА_1 міститься склад адміністративних правопорушень, відповідальність за яке передбачена частиною 5 статті 126 та частиною 7 статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення, тобто керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, вчинене повторно протягом року, та повторне протягом року керування транспортним засобом, не зареєстрованим у встановленому законом порядку, а тому він підлягає притягненню до адміністративної відповідальності.
Суд також вважає за необхідне зазначити, що в рішенні Європейського суду з прав людини від 29 червня 2007 року у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» року («O'Halloran and Francis v. the United Kingdom», заяви № 15809/02 і № 25624/02), яке з урахуванням положень статей 8 та 9 Конституції України є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави. 
При вирішенні питання про накладення адміністративного стягнення, на особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, суд враховує таке.
Згідно з частиною 2 статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
При накладенні стягнення за адміністративне правопорушення, суддя враховує характер його вчинення, ступінь вини, майновий стан, особу правопорушника, а також наявність обставин, які пом`якшують та обтяжують відповідальність.
В силу пункту 1 частини 1 статті 34 Кодексу України про адміністративні правопорушення суддя визнає обставиною, яка пом`якшує відповідальність  ОСОБА_1  – визнання вини та щире каяття.
Обставин, що обтяжують відповідальність  ОСОБА_1 , відповідно до статті 35 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддею із матеріалів справи не встановлено. Майнової шкоди проступками не заподіяно.
Вирішуючи питання щодо міри адміністративного стягнення, яке необхідно призначити ОСОБА_1 суддя зазначає наступне.
Адміністративна відповідальність має подвійну мету – захист правопорядку і виховання громадян у дусі поваги до закону та правил співжиття. Зазначену мету можна конкретизувати через дві основні функції адміністративної відповідальності.
Перша – репресивно-каральна («штрафна») – полягає в тому, що адміністративна відповідальність є, по-перше, актом відплати держави правопорушнику, а по-друге, – засобом, який попереджає нові правопорушення.
Друга функція – запобіжно-виховна – тісно пов`язана з попередньою. Вона покликана забезпечити формування в адресатів адміністративно-правових норм мотивів, які б спонукали їх дотримуватись вимог законів, поважати права і законні інтереси інших осіб.
Тобто, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, що і матиме місце в цій ситуації.
Статтею 36 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що при вчиненні однією особою двох або більше адміністративних правопорушень, адміністративне стягнення накладається за кожне правопорушення окремо. Якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень.
Відтак, керуючись принципом верховенства права, з урахуванням вимог статей 33, 245, 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, з метою запобігання вчинення у подальшому нових правопорушень та досягнення мети адміністративного покарання, беручи до уваги характер та чисельність скоєних адміністративних правопорушень, особу правопорушника та ступень його вини, суддя вважає за необхідне застосувати до ОСОБА_1 адміністративне стягнення в межах санкцій частини 5 статті 126 та частини 7 статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення, з урахуванням вимог статтей 34, 35 та 36 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Саме ця міра покарання, на думку суду, буде достатньою для виправлення порушника та запобігання вчинення ним нових адміністративних правопорушень.
При цьому суд бере до уваги, що ОСОБА_1 взагалі не отримував посвідчення водія, проте навмисно, повторно порушував Закон та керував транспортним засобом, ігноруючи заборони, а тому суд вважає, що за таких обставин цілком обґрунтованим є позбавлення права керування транспортними засобами на п`ять років, що відповідає диспозиції статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення та санкції частини 5 цієї статті. 
Приписи статті 30 Кодексу України про адміністративні правопорушення не перешкоджають застосування судами стягнення у виді позбавлення права керування транспортним засобами щодо осіб, які не мають посвідчення водія на право керування транспортними засобами.
Внаслідок порушення особою, незалежно від наявності чи відсутності у неї посвідчення водія, Правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту створюється реальна небезпека для життя і здоров`я інших осіб та спричиняється відповідна шкода, а тому стягнення у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є необхідним з метою попередження спричинення такою особою шкоди здоров`ю чи навіть смерті іншим особам через порушення нею Правил дорожнього руху в майбутньому, а також для дієвого впливу на сприйняття суспільством, у тому числі іншими водіями.
При цьому, слід звернути увагу на підвищену суспільну небезпечність дій осіб, які керують транспортними засобами, не маючи достатніх теоретичних і практичних знань та не отримавши у передбаченому законом порядку посвідчення водія, оскільки вірогідність настання дорожньо-транспортної пригоди у такому випадку є значно вищою, а тому, попереджувальна мета стягнення у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у такому випадку набуває особливого значення. 
Підхід щодо неможливості призначення стягнення у виді позбавлення права керувати транспортними засобами особі, яка не отримувала посвідчення водія на право керування транспортними засобами, не відповідає засаді справедливості та принципу рівності всіх перед законом. Позбавляючи права мати посвідчення водія на право керування транспортними засобами як офіційного документу, що підтверджує спеціальний статус його власника, а саме права керувати транспортними засобами навіть у випадках, коли особа на час вчинення адміністративного правопорушення офіційно не отримала посвідчення водія, однак здійснювала керування транспортним засобом, законодавець таким чином позбавляє особу можливості реалізації такого права у законний спосіб на певний строк у подальшому, що, в даному випадку, узгоджується з положеннями статті 33 та частини 5 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Зазначене кореспондується з правовим висновком, викладеним у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04 вересня 2023 року у справі № 702/301/20 (провадження № 51-944кмо23), згідно якого особі, яку визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого відповідною частиною статей 286, 286-1 Кримінального кодексу України, суд може призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами незалежно від того, чи мала така особа на момент вчинення кримінального правопорушення отримане у передбаченому законом порядку посвідчення на право керування транспортними засобами.
Накладення адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на особу, яка вчинила адміністративне правопорушення, передбачене частиною 5 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, є обов`язковим та безальтернативним.
В порядку частини 5 статті 283 Кодексу України про адміністративні правопорушення суд вирішує питання про стягнення судового збору з особи, на яку накладається адміністративне стягнення.
Відповідно до вимог статті 40-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення судовий збір сплачується особою, на яку накладено таке стягнення. Розмір і порядок сплати судового збору встановлюється законом.
Згідно з частиною 1 та пунктом 5 частини 2 статті 4 Закону України № 3674-VI від 08 липня 2011 року «Про судовий збір» у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення справляється судовий збір у сумі, яка дорівнює 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому він справляється.
Статтею 7 Закону України №  4695-IX від 03 грудня 2025 року «Про Державний бюджет України на 2026 рік» з 1 січня 2026 року встановлений прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб в сумі 3328 гривень 00 копійок.
В зв`язку з вищевикладеним, вважаю за необхідне стягнути із ОСОБА_1 судовий збір по справі про адміністративне правопорушення у розмірі 665 гривень 60 копійок, – зарахувавши його до спеціального фонду Державного бюджету України. 
На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 9 – 11, 23, 24, 30, 33 – 36, частиною 2 статті 38, статтею 40-1, частиною 7 статті 121, частиною 5 статті 126, статтями 245, 246, 249 – 252, частиною 1 статті 255, статтею 266, частиною 2 статті 268, частиною 2 статті 277, статтями 280, 283 – 285, частиною 2 статті 287, статтями 294, 298, частинами 1 і 2 статті 299 та частиною 1 статті 303 Кодексу України про адміністративні правопорушення, 

П О С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених частиною 5 статті 126 та частиною 7 статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накласти на нього адміністративне стягнення: 
за частиною 5 статтею 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення у виді штрафу у розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що дорівнює 40800 гривень 00 копійок з позбавлення права керування транспортними засобами на строк п`ять років без оплатного вилучення транспортного засобу.
за частиною 7 статтею 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення у виді штрафу в розмірі ста неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що дорівнює 17000 гривень 00 копійок без оплатного вилучення транспортного засобу. 
Остаточне адміністративне стягнення ОСОБА_1 визначити з урахуванням положень статті 36 Кодексу України про адміністративні правопорушення у виді штрафу у розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40800 (сорок тисяч вісімсот) гривень 00 копійок, який стягнути на користь держави (номер рахунку (IBAN): UA 168999980313020149000020001, код класифікації доходів бюджету: 21081300, код отримувача (ЄДРПОУ): 37874947, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП) – електронне адміністрування податку), з позбавлення права керування транспортними засобами на строк п`ять років без оплатного вилучення транспортного засобу.
Відповідно до Закону України «Про судовий збір» стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , судовий збір у розмірі 665 гривень 60 копійок (отримувач: ГУК у м. Києві/м. Київ/ 22030106, код отримувача (ЄДРПОУ): 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП електронне адміністрування податку), номер рахунку (IBAN) UA 908999980313111256000026001, код класифікації доходів бюджету: 22030106.
Штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, крім випадків, передбачених статтею 300-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а в разі оскарження такої постанови – не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.
В разі не сплати штрафу у строк встановлений частиною 1 статті 307 Кодексу України про адміністративні правопорушення у порядку примусового виконання постанови стягується штраф у подвійному розмірі, що буде складатиме 81600 гривень 00 копійок.
Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення особою, яку притягнуто до відповідальності, її законним представником, захисником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною 5 статті 7 та частиною 1 статті 287 Кодексу України про адміністративні правопорушення, шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Нововодолазький районний суд Харківської області. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.
Постанова набирає законної сили після закінчення строку оскарження, а у випадку такого оскарження - з дня набрання законної сили рішенням за результатами такого оскарження.

Суддя Т. М. Трояновська