ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2024 року
м. Київ
справа № 2-861/11
провадження № 61-3605св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., 
Ситнік О. М.,

учасники справи:
позивач (відповідач за об`єднаним позовом) - ОСОБА_1 , 
відповідач (позивач за об`єднаним позовом) - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

провівши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», в інтересах якого діє адвокат Білоус Андрій Володимирович, на рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 4 липня 2022 року, ухвалене у складі судді 
Фирси Ю. В., і постанову Дніпровського апеляційного суду від 9 лютого 2023 року, прийняту колегією у складі суддів: Барильської А. П., Деркач Н. М., Ткаченко І. Ю.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2011 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 
(далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), яке змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), про захист прав споживача.
Позов аргументував тим, що 21 грудня 2007 року ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитно-заставний договір № DNJ0A0100310033 (далі - кредитний договір), за умовами якого банк надає йому кредит у розмірі 14 381,89 доларів США зі сплатою 11,04 % річних строком до 19 грудня 2014 року для придбання автомобіля. Листом без номера та дати його попереджено про зміну процентної ставки спочатку до 13,08 % річних, а потім до 18,00 % річних. Вказані дії вважає незаконними, необґрунтованими та такими, що порушують його права. Згідно з пунктом 7.1 кредитного договору банк зобов`язувався надати йому кредитні кошти у розмірі 14 381,89 доларів США, однак на придбання автомобіля ним було отримано від банку лише 50 313 грн і саме цю суму в гривнях банк перерахував Товариству з обмеженою відповідальністю «Автопарк Люкс» (далі - ТОВ «Автопарк Люкс»). Тобто умови договору не відповідають дійсному волевиявленню сторін, що суперечить частині третій статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
У зв`язку з викладеними обставинами з урахуванням поданого уточнення просив визнати пункт 7.1 кредитного договору удаваним та таким, що укладений в національній валюті України; зобов`язати ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором, виходячи з умови, за якою надав кредит в розмірі 50 313 грн на купівлю автомобіля зі сплатою 0,92%процентів на місяць на суму залишку заборгованості за користування кредитом, врахувавши, що він сплатив банку 37 830,57 грн.
У червні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося з позовом до 
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов банку мотивовано тим, що він виконав свої зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі, надав грошові кошти в обумовленому договором розмірі, однак відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим на 18 травня 2016 року утворилася заборгованість в розмірі 37 959,62 доларів США, з яких: 8 972,99 доларів США - заборгованість за кредитом; 2 295,50 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 24 874,11 доларів США - заборгованість за пенею за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором; 9,89 доларів США - штраф (фіксована частина), 1 807,13 доларів США - штраф (відсоткова складова). 
Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь зазначену заборгованість та понесені судові витрати.
Ухвалою П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2016 року об`єднано в одне провадження справу № 190/1456/16-ц за позовом 
ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та справу № 2-861/11 за позовом ОСОБА_1 до 
ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 4 липня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Позов АТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник - ПАТ КБ «Приватбанк») задоволено частково.
Стягнено з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 7 643,82 доларів США, яка складається з тіла кредиту - 3 449,56 доларів США, заборгованості за процентами за кредитним договором - 1 628,58 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов`язання - 2 565,68 доларів США, що еквівалентно 64 834,73 грн, а також 2 887,79 грн у відшкодування сплаченого судового збору.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 6 вересня 2022 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» та апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області 
від 4 липня 2022 року залишено без змін.
Рішення місцевого суду, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що кредитний договір укладено сторонами з дотриманням вимог статті 1055 ЦК України, в письмовій формі, за волевиявленням обох сторін, кожна із сторін розуміла мету укладення договору та підписала його і протягом тривалого часу договір виконувався. Матеріали справи не містять доказів про те, що сторони уклали кредитний договір для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Крім того, зі змісту пункту 7.2 кредитного договору вбачається, що позичальник доручив банку, без додаткового узгодження, перерахувати кредитні кошти в сумі 50 313 грн на поточний рахунок автосалону - ТОВ «Автопарк Люкс». Підстави для визнання пункту 7.1 кредитного договору удаваним правочином та застосування наслідків удаваного правочину відсутні, тому позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором не підлягали задоволенню. 
У пункті 4.5 кредитного договору сторони погодили, що термін позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за цим договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. 29 лютого 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надіслав ОСОБА_1 вимогу про повернення суми кредиту в повному обсязі, тобто банк використав своє право згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України та змінив строк виконання зобов`язання. Отже, 29 лютого 2012 року закінчився строк кредитування і банк втратив право нараховувати передбачені договором проценти та неустойку за кредитним договором, тому суди дійшли висновку про стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за кредитним договором, що виникла на 29 лютого 2012 року, в розмірі 7 643,82 доларів США та складається з тіла 
кредиту - 3 449,56 доларів США, заборгованості за процентами за 
кредитним договором - 1 628,58 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов`язання - 2 565,68 доларів США, що еквівалентно 64 834,73 грн. Вимоги банку про стягнення з ОСОБА_1 штрафу (фіксованої частини) в розмірі 9,89 доларів США, штрафу (процентної складової) - 1 807,13 доларів США не підлягали задоволенню, оскільки відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, отже їх одночасне застосування за одне й те саме порушення свідчить про недотримання положень, закріплених 
у статті 61 Конституції України.
Постановою Верховного Суду від 16 листопада 2022 року касаційну 
скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 6 вересня 2022 року в частині вирішення позовних вимог 
АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення поточної заборгованості за тілом кредиту в розмірі 5 400,17 доларів США скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Скасовуючи постанову Дніпровського апеляційного суду від 6 вересня 2022 року в частині стягнення поточної заборгованості за тілом кредиту 
в розмірі 5 400,17 доларів США, суд касаційної інстанцій керувався, що суд апеляційної інстанції не надав правової оцінки наявності поточної заборгованості в розмірі 5 400,17 доларів США, а послався лише на те, що з наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що на лютий 2012 року заборгованість за тілом кредиту становила 3 449,56 доларів США. Однак це не відповідає дійсності, оскільки в розрахунку банку на лютий 2012 року зазначена як прострочена заборгованість за тілом кредиту в розмірі 3 449,56 доларів США, так і поточна заборгованість - в розмірі 5 400,17 доларів США. Крім того, встановивши, що 
29 травня 2012 року, тобто після настання строку виконання основного зобов`язання за кредитним договором, ОСОБА_1 добровільно передав банку за актом приймання-передачі придбаний за кредитні кошти автомобіль для його реалізації, апеляційний суд не перевірив, чи існують обставини, які свідчать про повне чи часткове погашення заборгованості за кредитним договором після настання строку виконання основного зобов`язання.
Останньою постановою Дніпровського апеляційного суду від 9 лютого 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 4 липня 2022 року в частині вирішення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до 
ОСОБА_1 про стягнення поточної заборгованості за тілом кредиту 
в сумі 3 449,56 доларів США та судового збору скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» поточну заборгованість за тілом кредиту у розмірі 4 321,81 доларів США та судовий збір у розмірі 1 637,55 грн.
Рішення суду змінено в частині визначення загального розміру заборгованості за кредитним договором № DNJ0A0100310033 від 21 грудня 2007 року, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк», збільшено цей розмір з 7 643,82 доларів США до 8 516,07 доларів США.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 4 502,90 грн у відшкодування судового збору.
Змінюючи рішення суду першої інстанції в зазначеній частині, Дніпровський апеляційний суд керувався тим, що заборгованість за тілом кредиту, до якої входить залишок поточної заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), складає 5 400,17 доларів США. 29 травня 2012 року після настання строку виконання основного зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 добровільно передав банку за актом приймання-передачі придбаний за кредитні кошти автомобіль для його реалізації, тобто реалізація придбаного ним автомобіля за кредитні кошти відбулася. З акта-прийому передачі автомобіля від 2 лютого 
2016 року апеляційний суд встановив, що автомобіль передано банком ОСОБА_2 , який сплатив банку 28 900 грн, що зараховані до установи банку. 20 квітня 2016 року автомобіль перереєстровано на ОСОБА_3 . З розрахунку заборгованості вбачається, що 2 лютого 2016 року сума у розмірі 1 078,36 доларів США (згідно з курсом долара на цей день 28 900 грн) зарахована банком на погашення процентів. Тобто вказана сума зарахована банком на погашення процентів, які продовжували нараховуватись банком після направлення позичальнику вимоги про дострокове повернення кредиту та закінчення строку дії кредитного договору, тому грошові кошти, отримані банком від реалізації предмета застави у розмірі 1 078,36 доларів США підлягають зарахуванню до поточної заборгованості за тілом кредиту. 
У зв`язку з викладеним апеляційнй суд змінив рішення суду першої інстанції в частині визначення загального розміру заборгованості за кредитним договором та збільшив цей розмір з 7 643,82 доларів США до 8 516,07 доларів США.
Крім того, враховуючи результат розгляду даної справи, виходячи з пункту 3 частини другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України 
(далі - ЦПК України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриваБанк» судових витрат пропорційно до задоволених вимог, які складаються з судового збору у розмірі 4 502,90 грн (за подання частково задоволеної апеляційної скарги у розмірі 2 456, 32 грн та частково задоволеної касаційної скарги у розмірі 2 046,94 грн).
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
9 березня 2023 року АТ КБ «ПриватБанк», в інтересах якого діє адвокат 
Білоус А. В., звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області 
від 4 липня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 9 лютого 2023 року в частині відмови у стягненні поточної заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5 400,17 доларів США і ухвалити нове судове рішення в цій частині про задоволення позовних вимог.
Підставою касаційного оскарження рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 4 липня 2022 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 9 лютого 2023 року заявник визначає застосування норм права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року 
у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 755/7704/15-ц (провадження № 61-283св18), 
від 22 липня 2020 року у справі № 189/2109/18 (провадження № 61-19542св19), 
від 26 вересня 2018 року у справі № 159/2146/15-ц (провадження № 61-20113св18), від 3 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц (провадження № 61-5639св18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року 
у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зазначено про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
У постанові від 23 січня 2018 року у справі № 755/7704/15-ц 
(провадження № 61-283св18) Верховний Суд вказав, що належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.
Верховний Суд у постанові від 22 липня 2020 року у справі № 189/2109/18 (провадження № 61-19542св19) зазначав про те, що загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Встановивши факт існування між сторонами не виконаних позичальником кредитних зобов`язань, суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду не має сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (постанова Верховного Суду 
від 26 вересня 2018 року у справі № 159/2146/15-ц (провадження № 61-20113св18).
У постанові Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц (провадження № 61-5639св18) зазначено: «У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.».
Крім того, підставою касаційного оскарження судових рішень заявник вказує недослідження судами зібраних у справі доказів, а саме розрахунку заборгованості за кредитним договором (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Вказує, що ОСОБА_1 має повернути заборгованість за кредитним договором, обраховану на 29 лютого 2012 року, яка складається з: 5 400,17 доларів США залишку поточної заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту); 
3 449,56 доларів США залишку простроченої заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту); 1 628,58 доларів США залишку заборгованості за процентами; 2 565,68 доларів США залишку пені за порушення строків розрахунків.
Суд апеляційної інстанції не врахував вказівку Верховного Суду, викладену 
у постанові від 16 листопада 2022 року у цій справі, і стягнув лише 3 449,56 доларів США залишку простроченої заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) та не вирішив питання щодо стягнення поточної заборгованості за наданим кредитом у розмірі 5 400,17 доларів США.
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.
Провадження у суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 29 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції. 
Ухвалою Верховного Суду від 14 листопада 2024 року справу № 2-861/11 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Встановлені судами фактичні обставини справи 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 21 грудня 2007 року 
ПАТ КБ «ПриватБанк», яке змінило назву на АТ КБ «ПриватБанк», та 
ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 14 381,89 доларів США зі сплатою 11,04 % річних строком до 19 грудня 2014 року включно для придбання автомобіля Chery, кузов № НОМЕР_1 , який є предметом застави.
Відповідно до пункту 7.2 кредитного договору ПАТ КБ «Приватбанк» зобов`язувався перерахувати без додаткового узгодження кредитні кошти в сумі 50 313 грн на поточний рахунок автосалону ООО «Автопарк».
В пункті 7.1 кредитного договору визначено, що погашення заборгованості за цим договором здійснюється в такому порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з 21 до 25 число кожного місяця, позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) в сумі 175,5 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, процентами, винагороди.
Відповідно до пункту 4.5 кредитного договору термін позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів заданим договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 11 грудня 2007 року банком та ОСОБА_1 укладено договір застави, предметом якого є автомобіль Chery A 15 AMULET, реєстраційний номер НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_1 , 2007 року випуску.
Листами ПАТ КБ «Приватбанк» № 5699 та № 20.1.3.2/6-29646 від 31 грудня 2008 року повідомлено ОСОБА_1 про те, що відсоткова ставка, починаючи 
з 1 листопада 2008 року, складатиме 13,08% річних, а з 1 лютого 
2009 року - 18% річних.
29 лютого 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направив ОСОБА_1 письмову вимогу про дострокове повернення суми кредиту в повному обсязі у зв`язку з порушенням боржником зобов`язань за кредитним договором. 
29 лютого 2012 року закінчився строк кредитування і банк втратив право нараховувати передбачені договором проценти та неустойку за укладеним з ОСОБА_1 кредитним договором.
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області 
від 4 липня 2022 року та постанова Дніпровського апеляційного суду 
від 9 лютого 2023 року оскаржені заявником в частині поточної заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5 400,17 доларів США та не оскаржуються заявником в іншій частині, тому відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України вказані судові рішення підлягають перегляду судом касаційної інстанції в зазначеній частині.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.
За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Частиною першою статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 
(провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою
статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У частині першій статті 417 ЦПК України визначено, що вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Постановою Верховного Суду від 16 листопада 2022 року касаційну 
скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 6 вересня 2022 року в частині вирішення позовних вимог 
АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення поточної заборгованості за тілом кредиту в розмірі 5 400,17 доларів США скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що реалізація придбаного ОСОБА_1 за кредитні кошти автомобіля відбулась
2 лютого 2016 року та автомобіль банк передав ОСОБА_2 , який сплатив банку 28 900 грн, що зараховані до установи банку. Крім того, 20 квітня 2016 року автомобіль перереєстровано на ОСОБА_3 . 
З розрахунку заборгованості апеляційний суд встановив, що 2 лютого 2016 року сума у розмірі 1 078,36 доларів США (згідно з курсом долара на цей день 
28 900 грн) зарахована банком на погашення процентів, нарахованих банком за користування кредитом після закінчення строку дії кредитного договору.
З врахуванням того, що рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 4 липня 2022 року стягнено заборгованість за процентами 
у розмірі 1 628,58 доларів США та рішення суду в цій частині як вбачається з постанови Верховного Суду від 16 листопада 2022 року, не переглядалося, суд апеляційної інстанції дійшов доцільного висновку про те, що грошові кошти, отримані банком від реалізації предмета застави у розмірі 1 078,36 доларів США, необхідно зарахувати до поточної заборгованості за тілом кредиту яка підлягає до стягнення та становить 4 321,81 долар США (5 400,17 доларів США поточна заборгованість за тілом кредиту - 1 078,36 доларів США кошти отримані 
від реалізації предмету застави).
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржувана постанова Дніпровського апеляційного суду від 9 лютого 2023 року вищезазначеним вимогам закону не відповідає з огляду на таке.
Апеляційний суд безпідставно переглянув рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення залишку просроченої заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) у сумі 3 449,56 доларів США, оскільки судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в цій частині залишені без змін постановою Верховного Суду від 16 листопада 
2022 року. 
У постанові Верховного Суду від 16 листопада 2022 року, ухваленій у цій справі, визначено, що в розрахунку заборгованості на лютий 2012 року зазначена як прострочена заборгованість за тілом кредиту в розмірі 3 449,56 доларів США, так і поточна заборгованість в розмірі 5 400,17 доларів США. При цьому апеляційним судом помилково визначено 3 449,56 доларів США як поточну заборгованість за наданим тілом кредиту.
Згідно з частинами першою та другою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених 
статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
З огляду на викладене частково знайшли своє підтвердження доводи касаційної скарги про незаконність постанови Дніпровського апеляційного суду від 9 лютого 2023 року щодо наданої оцінки розрахунку заборгованості за кредитним договором.
Враховуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини та зміст постанови Верховного Суду від 16 листопада 2022 року, постанова Дніпровського апеляційного суду від 9 лютого 2023 року в частині вирішення позовних вимог 
АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості 
в сумі 3 449,56доларів США підлягає скасуванню, а в частині вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» поточної заборгованісті за наданим кредитом (тілом кредиту) у розмірі 4 321,81 доларів США - залишенню без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Враховуючи, що суд касаційної інстанції дійшов висновку про помилкове скасування апеляційним судом рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 3 449,56 доларів США, постанова апеляційного суду про скасування рішення місцевого суду в частині стягнення судового збору (сплаченого пропорційно цієї складової розміру заборгованості) підлягає скасуванню.
При цьому, з урахуванням конкретних обставин цієї справи та меж її апеляційного перегляду, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 1 637,55 грн 
у відшкодування судового збору за пред`явлення пропорційно задоволених вимог в частині стягнення поточної заборгованості у розмірі 4 321,81 доларів США. Доводів щодо незгоди заявника з визначеним апеляційним судом розміром судового збору в цій частині касаційна скага не містить.
Також суд апеляційної інстанції з додержанням статті 141 ЦПК України здійснив розподіл судового збору, сплаченого банком за подання апеляційної скарги та касаційної скарги від 12 вересня 2022 року, і заявник в цій частині 
постанову Дніпровського апеляційного суду від 9 лютого 2023 року не оскаржує.
Враховуючи висновок суду касаційної інстанції про залишення без змін постанови апеляційного суду про часткове задоволення позову в частині стягнення поточної заборгованості за кредитом (межі касаційного оскарження), підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», 
в інтересах якого діє адвокат Білоус Андрій Володимирович, задовольнити частково.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 9 лютого 2023 року в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний 
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 3 449,56 доларів США та в частинірозподілу судових витрат скасувати із залишенням в цій частині в силі рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 4 липня 2022 року.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 9 лютого 2023 року в частині вирішення позову Публічного акціонерного товариства Комерційний 
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 4 321,81 доларів США, 1 637,55 грн судового збору за подання позовної заяви та 4 502,90 грн за подання апеляційної скарги і касаційної скарги 
від 12 вересня 2022 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: 	І. М. Фаловська  В. М. Ігнатенко  С. О. Карпенко В. В. Сердюк О. М. Ситнік