ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

01 липня 2026 року  м. Чернівці Справа № 715/901/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Лисака І.Н.,
суддів: Кулянди М.І., Литвинюк І.М.,
за участю секретаря судового засідання: Сарган Ю.В.,
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 , 
відповідач: ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Чернівці Західного міжрегіонального Управління юстиції,

при розгляді справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 27 квітня 2026 року, ухваленого під головуванням судді Костишин Н.Я., дата виготовлення повного тексту рішення не зазначена,

ВСТАНОВИВ:
У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особа, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про встановлення батьківства та стягнення аліментів, а у лютому подала доповнення до позовної заяви (а.с.4-15, 141-142).
Позов обґрунтовано тим, що із червня 2021 року вона та ОСОБА_2 перебували у фактичних шлюбних стосунках, а у 2023 році позивач завагітніла та у 2024 році у сторін народилася спільна дитина - син ОСОБА_4 .
Вказувала, що відповідач не заперечував факту батьківства, проте, у подальшому відповідач ухилився від оформлення будь-яких документів щодо визнання себе батьком дитини, як наслідок, запис про батька у свідоцтві про народження записано зі слів матері.
У зв`язку з тим, що відповідач не визнає батьківства, вона позбавлена можливості звернутися з позовом про стягнення аліментів на утримання їх Провадження №22-ц/822/1189/26
спільного сина.
Вказувала й про те, що останній є біологічним батьком, у переписках в мобільних додатках ОСОБА_2 звертається до дитини як сина, просив скидати йому фотографії ОСОБА_4 , що також можуть підтвердити свідки.
Враховуючи викладене просила суд: визнати ОСОБА_2 батьком ОСОБА_5 , 29.08.2024 року; виключити відомості про ОСОБА_6 як батька дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з актового запису та внести відомості про ОСОБА_2 як батька дитини, змінити дитині прізвище та по батькові на ОСОБА_7 ; стягнути із відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 29.08.2024 року та до досягнення дитиною повноліття та аліменти на її утримання в розмірі 1/5 частки від заробітку до досягнення дитиною трирічного віку.
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 заперечував щодо задоволення позовних вимог (а.с.84-98). 
Рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 27 квітня 2026 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства та стягнення аліментів задоволено частково.
Визнано ОСОБА_2 батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/5 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 % встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 31 березня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частки заробітку (доходу) платника аліментів, щомісяця, починаючи з 25 лютого 2026 року і до досягнення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трирічного віку.
Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Не погоджуючись із вказаними рішенням суду стороною відповідача оскаржено його в апеляційному порядку. Вважає його необґрунтованим та не підтвердженого доказами, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Заявлені позовні вимоги щодо фактичних відносин між сторонами є припущеннями, які не підкріплені конкретними фактами, не підтверджені належними та допустимими доказами, що виключає можливість їх задоволення.
Твердження позивача про те, що з червня 2021 року відповідач перебував з нею у фактичних шлюбних відносинах, є надуманими.
Позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, що є ключовим елементом для встановлення правових підстав для визнання батьківства. З доданих до позову фото не можна зробити висновок про спільне проживання до народження дитини.
Згідно витягу з Реєстру територіальної громади за №2025/002908463 від 01.03.2025 року вбачається, що в період з червня 2021 року і до народження дитини місцем проживання позивачки є: АДРЕСА_1 .
Відповідач на час народження дитини не проживав разом з позивачкою, шлюбні відносини не підтримували, оскільки він проживав весь цей час разом із своєю сім`єю та не підтримував з позивачкою постійний особистий зв`язок, крім того, він з 07.12.2021 року є громадянином Бельгії та постійно проживає у Королівстві Бельгії, одружений та на своєму утриманні має чотирьох неповнолітніх дітей.
Також позивачкою не надано жодних доказів, які б засвідчували існування між сторонами спільного побуту чи будь-якої домовленості, що свідчила б про намір будувати спільне сімейне життя, відсутні будь-які документальні чи інші докази спільного ведення домашнього господарства, розподілу витрат або формування спільного бюджету сторонами, що також ставить під сумнів достовірність тверджень позивача про перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах з червня 2021 року, а також не надано належні докази, які могли б свідчити про спільну участь відповідача у вихованні чи матеріальному забезпеченні дитини.
Крім того вказує, що суд першої інстанції помилково не врахував практику Європейського Суду з прав людини (справа «Калачова проти російської федерації», заява №3451/05, рішення від 07.05.2009 року) та необґрунтовано застосував до спірних правовідносин ст. 109 ЦПК України, оскільки відповідач умисно не ухилився від проведення експертизи.
Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.
Як вбачається з повідомлення Чернівецького НДЕКЦ МВС України №СЕ-19/126-25/12787-БД від 02.02.2026 року проведення судово-медичної експертизи генетичної ідентифікації згідно за ухвалою суду від 15.09.2025 року неможливо, тому що незважаючи на неодноразові призначення дати відбору, ОСОБА_2 на відбір зразків букального епітелію не з`являвся.
Слід зазначити, що відповідач ОСОБА_2 не ухилився від проведення експертизи, з огляду на те, що в матеріалах справі відсутні докази направлення повідомлення відповідачу за адресою його фактичного постійного місця проживання, про необхідність з`явитися до експертної установи, а представником відповідача у судовому засіданні повідомлялось про те, що відповідач є громадянином Бельгії та постійно там проживає.
Таким чином вважає, що висновок суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні про те, що ОСОБА_2 не з`явився для забору біологічних зразків для проведення судово-генетичної експертизи свідчить про його ухилення від проведення зазначеної експертизи, - є передчасним та необґрунтованим.
На підставі наведеного просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позову.
У відзиві на апеляційну скаргу сторона позивача просить таку залишити без задоволення, рішення суду без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, а обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Ухвалюючи рішення про визнання батьківства суд виходив з того, що відповідач не з`являвся для забору біологічних зразків для проведення судово-генетичної експертизи, що унеможливило її проведення, не зазначив поважних підстав, які перешкоджали йому з`явитися, що свідчить про його ухилення від проведення зазначеної експертизи з метою встановлення істини у справі, з урахуванням досліджених у судовому засіданні доказів у їх сукупності, зокрема фотографій та показів свідків, що підтвердили близькі стосунки сторін, визнання та утримання ними дитини, та дійшов висновку, що визнання ОСОБА_2 батьком ОСОБА_5 відповідає інтересам дитини.
Щодо стягнення аліментів на дитину вказав, що враховуючи те, що відповідач постійно проживає в Бельгії, також має громадянство цієї країни (де рівень матеріального забезпечення громадян досить високий), здоровий, працездатний, є таким, що спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання дитини (до відзиву на позовну заяву не додано доказів про незадовільний стан здоров`я відповідача), взявши до уваги також і те, що на утриманні відповідача є ще четверо неповнолітніх дітей, дійшов висновку, що з відповідача слід стягувати аліменти на утримання сина у розмірі 1/5 частини усіх видів його доходів, щомісяця, до досягнення дитиною повноліття.
Щодо стягнення аліментів на позивачку суд виходив з того, що відповідач здоровий, працездатний, суд дійшов висновку про спроможність відповідача надавати матеріальну допомогу позивачці, а тому на її утримання до досягнення сином ОСОБА_4 трирічного віку дійшов висновку стягувати з відповідача щомісяця 1/6 частину усіх видів його доходів.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що рішення наведеним вище вимогам закону відповідає.
З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_5 , батьками якого записано ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , актовий запис №1101, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.17).
У відповідності до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч.1 ст.135 СК України – відомості про батька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , записані відповідно до ч.1 ст.135 СК України (а.с.18-19).
На а.с.20-30, 72-75 містяться скрін-шоти переписки у додатку «Viber» з контактом Idv Valery з фото дитини та фото з галереї телефона датовані 4 серпням 2024 року, 29 грудня 2023 року, 8 червня 2023 року, 25 липня 2023 року.
На а.с.87-91, 98 містяться копії паспорту громадянина Бельгії ОСОБА_8 , його дітей, доручення/дозвіл від ОСОБА_9 та свідоцтво про шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 серії НОМЕР_2 . 
06 серпня 2025 року представником позивача – адвокатом Байцар І.Б. подано клопотання про призначення судової малекулярно-генетичної експертизи (а.с.68-69).
15 вересня 2025 року від представника ОСОБА_2 – адвоката Березки Я.О. надійшло заперечення щодо заявленого клопотання стороною позивача та клопотання про призначення у справі судової малекулярно-генетичної експертизи (а.с.105-106).
Ухвалою суду від 15 вересня 2025 року у справі призначено судово-медичну (молекулярно-генетичну) експертизу, на вирішення якої поставлене питання: чи може бути ОСОБА_2 біологічним батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матір`ю якого є ОСОБА_1 . Проведення експертизи доручено експертам Чернівецького НДЕКЦ МВС України. Зобов`язано сторін разом із малолітнім ОСОБА_5 з`явитися до експертної установи у визначений останньою час для відбору експертних зразків. Роз`яснено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні (а.с.112-113).
20.10.2025 року Чернівецьким НДЕКЦ МВС України скеровано до суду клопотання, де крім іншого, експерт просив забезпечити одночасну явку ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_5 для відбору букального епітелію на 06.11.2025 року (а.с.117-118).
Суд на виконання клопотання експерта надіслав представникам сторін повідомлення щодо необхідності з`явитися до експертної установи на відповідну дату, яке отримано ОСОБА_11 та ОСОБА_3 до електронного кабінету 23.10.2025 року (а.с.120-122).
06.11.2025 року Чернівецьким НДЕКЦ МВС України повідомлено суд про неявку ОСОБА_2 до експертної установи на визначену дату (а.с.123-125). 
Суд 18.11.2025 року направив повідомлення представникам сторін щодо необхідності з`явитися до експертної установи на 15.12.2025 року, яке отримано ОСОБА_11 та ОСОБА_3 до електронного кабінету 19.11.2025 року (а.с.127-129).
15.12.2025 року Чернівецьким НДЕКЦ МВС України скеровано до суду клопотання, де просив виправи описку в імені ОСОБА_1 та повідомив суд, що відбір зразків не відбувся через неявку ОСОБА_2 (а.с.130-133).
02.02.2026 року Чернівецьким НДЕКЦ МВС України направлено до суду повідомлення №СЕ-19/126-25/12787-БД про те, що провести судово-медичну експертизу генетичної ідентифікації згідно з ухвалою суду від 15.09.2025 року неможливо, тому що незважаючи на неодноразові призначення дати відбору ОСОБА_2 на відбір зразків букального епітелію не з`являвся (а.с.135-137).
Допитані як свідки:
ОСОБА_1 у судовому засіданні показала, що в червні 2021 року в Бельгії вона познайомилася із ОСОБА_12 і вже через місяць перебувала з ним у близьких стосунках. Вона знала, що він одружений і у нього четверо неповнолітніх дітей. Коли вона перебувала в Україні, то кожних два тижні їздила до Бельгії для зустрічей із відповідачем. З початком війни знову переїхала до Бельгії. За період стосунків неодноразово разом з відповідачем їздили відпочивати в Іспанію, Туреччину, Францію, інші країни. В грудні 2023 року, відпочиваючи разом із відповідачем в м. Стамбул, вона завагітніла, він завжди говорив, що хоче від неї дитину, а згодом народила сина. Після народження сина проживала в Україні. Перших пів року після народження дитини ОСОБА_2 телефонував щодня, допомагав фінансово (1 000 євро щомісяця, але якщо необхідно було більше, то надсилав 2600 - 3000 євро на місяць), потім став телефонував зрідка, а згодом почав вимагати, щоб вона обмежила свою присутність в Інстаграмі, не виставляла в мережі фото сина, так як той схожий на нього, у них почалися непорозуміння. Коли ж звернулась із позовом до суду ОСОБА_2 розлютився, повідомив їй, що вона житиме на аліменти і перестав утримувати її та дитину. Останній разом із своєю сім`єю на постійній основі проживає в Бельгії, має там досить високий рівень заробітків, є власником будівельної компанії, а також має у власності нерухомість, яку здає в оренду. Вона наразі не працює, перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною.
ОСОБА_13 у судовому засіданні показала, що ОСОБА_1 є її подругою, а ОСОБА_2 був її хлопцем, у них є спільна дитина. Із ОСОБА_2 вона познайомилась в м. Бодрумі (Туреччина), де проводила відпустку разом із ОСОБА_1 , до якої він приїздив на кілька днів. Після цього вони неодноразово бачилися з подругою і її хлопцем в м. Стамбул (Туреччина) та в м. Чернівцях. Так, в грудні 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 приїздили на відпочинок до м. Стамбул, а оскільки на той час вона там проживала, то залишились на ночівлю у неї. В цей час подруга завагітніла. Вона із ОСОБА_1 також провели спільну відпустку влітку 2024 року, на той час подруга була вже на останньому триместрі вагітності. Вона була свідком розмов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по відео зв`язку, вони телефонували одне одному по кілька разів на день, обговорювали вагітність, також ОСОБА_2 тривожився про цю ситуацію, хвилювався що дізнається його рідня і про їхнє відношення до цього. Коли дитина народилася вона бувала в гостях у подруги в м. Чернівці і була свідком як ОСОБА_2 телефонував (по відео зв`язку) подрузі та цікавився сином. При цьому, відповідач ніколи не піддавав сумніву те, що він батько дитини. Зі слів ОСОБА_1 їй відомо, що відповідач фінансово підтримував подругу до народження і після народження дитини, вже після народження дитини у нього постійно запитували за дитину і він вимагав у ОСОБА_1 обмежити свою присутність в Інстаграмі.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Щодо визнання батьківства.
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Приписами частини другої статті 125 СК України обумовлено, що, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.
Частиною першою статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки чи чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
Частиною першою статті 135 СК України визначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Положеннями статті 128 СК України визначено, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.
Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.
Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття.
Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.
Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.
Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення (стаття 89 ЦПК України).
Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів.
Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 травня 2009 року у справі Kalacheva v. Russia, заява №3451/05 зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.
У справі Mifsud v. Malta (заява № 62257/15 від 29 квітня 2019 року) ЄСПЛ визнав, що тест на ДНК не суперечить принципам верховенства права та природної справедливості, особливо з огляду на законну мету виконання державою своїх обов`язків перед дитиною.
У справі Jaggi v. Switzerland (заява № 58757/00 від 13 жовтня 2006 року) ЄСПЛ вказав, що інтерес особи у встановленні свого батька не може зникнути з часом, а відібрання зразків з тіла померлої особи для встановлення батьківства не є порушенням її прав.
Верховний Суд України у постанові від 16 травня 2018 року у справі №591/6441/14-ц підтвердив, що підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-медичної генетичної експертизи.
Згідно із частиною четвертою, пунктами 3-5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
У частині першій статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до частини першої статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 в ОСОБА_1 народився син - ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .
Відомості про батька дитини записані відповідно до частини першої статті 135 СК України, тобто за вказівкою матері, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження.
Розглядаючи справу в частині позовних вимог про визнання батьківства ОСОБА_2 стосовно дитини – ОСОБА_5 , 29 серпня 2024 року, суд першої інстанції вважав, що ухилення відповідача від проведення судової молекулярно-генетичної експертизи дає суду підстави встановити факт наявності кровного споріднення між відповідачем і дитиною.
Такі висновки суду попередньої інстанції є правильними, оскільки встановлено, що ОСОБА_2 неодноразово не з`являвся для забору біологічних зразків для проведення судової молекулярно-генетичної експертизи (експертизи ДНК), хоча належно був повідомлений через свого представника ОСОБА_3 про відповідні дату, час та місце, що унеможливило її. Це свідчить про ухилення відповідача від проведення зазначеної експертизи з метою встановлення істини у справі.
Нез`явлення відповідача до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів для проведення судово-генетичної експертизи свідчить про його небажання отримати точні висновки щодо походження дитини на спростування доводів позивача про його батьківство.
При цьому, судом вжито належних процесуальних заходів з метою проведення судової молекулярно-генетичної експертизи (експертизи ДНК) та забезпечення участі відповідача у її проведенні.
Відповідач не довів наявність поважних підстав, які перешкоджали йому з`явитися до експертної установи для забору відповідних зразків. Вказані дії та бездіяльність відповідача, що призвели до неможливості проведення експертизи, надали суду першої інстанції можливість визнати факт та задовольнити позов ОСОБА_1 про визнання батьківства ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі статті 109 ЦПК України.
До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 25 серпня 2020 року у справі №478/690/18; від 09 вересня 2020 року у справі №277/836/16-ц, від 26 квітня 2023 року у справі №199/3284/19. Наведена правова позиція щодо застосування положень статті 109 ЦПК України є незмінною.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що представник відповідача адвокат Березка Я.О. активно приймав участь під час слухання справи в судовому засіданні.
Так, частина 1 та частина 2 статті 48 ЦПК України вказують на те, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника (частина 1 статті 58 ЦПК України).
За приписами частини 1 статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки (частина 1 статті 68 ЦПК України).
Ураховуючи викладене вище адвокат як представник, який бере участь у судовому процесі від імені учасника справи (у даному випадку позивача/апелянта), інтереси якого він представляє, наділений і процесуальними правами та обов`язками учасника справи, якого представляє, за умови, що в документі, який підтверджує повноваження представника (ордері, договорі про надання правової допомоги, довіреності) немає застережень про обмеження повноважень.
Участь адвоката як представника у судовому процесі головним чином і полягає у реалізації процесуальних прав та обов`язків особи, яку він представляє, від імені цієї особи і для цієї особи. Це означає також, що процесуальні дії (рішення, позиція) представника у судовому процесі створюють юридичні наслідки саме для особи, від імені якої він діє, адже адвокат як представник не є і не може бути учасником (стороною) правового спору, як і не може мати в ньому особистого інтересу, й особа, яка надала адвокату повноваження щодо її представництва, має теж це розуміти.
Взаємовідносини адвоката та особи, інтереси якої він представляє (окрім тих, що стосуються обсягу повноважень адвоката), знаходяться поза площиною втручання суду. Водночас участь сторони (третьої особи) у судовому процесі через свого представника (адвоката), що є правом учасника справи, дозволяє суду здійснювати офіційну процесуальну комунікацію із цим представником, а відтак застосовувати до учасника справи, від імені якого цей представник діє, передбачені процесуальним законом наслідки, якщо виникнуть відповідні казуальні підстави.
Тож, незважаючи на те, що вибір адвоката, який надаватиме професійну правничу допомогу, зокрема у формі представництва інтересів у суді, є правом особи (учасника справи), однак правом, яке передбачає також і настання відповідних юридичних наслідків (як процесуального характеру, так і в матеріально-правовому спорі, переданого на розгляд суду), передовсім для учасника справи. Незнання цього останнім не відміняє настання відповідних наслідків.
Отже, участь відповідача (учасника справи) у судовому процесі через свого представника, повноваження якого належним чином підтверджені, слід розцінювати як участь самого відповідача, у зв`язку із чим і наслідки вчинених представником процесуальних дій поширюються на особу, яку представляють (позивача), незалежно від того, якою є особиста поведінка цієї особи. Інше суперечило б самій сутності інституту представництва.
Подібні за змістом висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2024 року у справі №990/330/23.
Враховуючи те, що Березка Я.О. від імені ОСОБА_2 подавав, крім іншого, клопотання про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи, неодноразово повідомлявся про дату відбору біологічних зразків, що підтверджується матеріалами справи, жодного разу не надав доказів поважності чи неможливості з`явитися свого довірителя до експертної установи. Крім того, в порушення норм ст.109 ЦПК України, подаючи апеляційну скаргу та заперечуючи в ній щодо факту батьківства відповідача щодо ОСОБА_5 , апелянт не заявив клопотання про призначення відповідної експертизи та на протязі всього часу перебування вказаної справи в провадженні апеляційного суду – таке клопотання не надходило, наведене свідчить про бездіяльність та небажання відповідача встановити істину у справі.
Ураховуючи викладене, суд попередньої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання батьківства ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . При цьому апеляційним судом не встановлено порушення судом першої інстанції порядку призначення судової молекулярно-генетичної експертизи для визначення батьківства.
Крім того, питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України.
У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №591/6441/14-ц зазначено, що доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності.
Стороною апелянта також не спростовано наявні в матеріалах справи спільні фото позивачки та відповідача (на відпочинку в різних країнах), скрін-шоти переписок, оскільки з наведеного можна зробити висновок, що фото на яких зображені батько з матір`ю разом до та під час вагітності можуть підтвердити факт спільного проживання або близьких стосунків у період зачаття дитини, а докази того що батько надавав матеріальну підтримку матері під час вагітності або після народження дитини можуть підтверджувати його визнання батьківства.
Апелянт, бажаючи спростувати доводи позивача з вказаного приводу, міг та мав можливість (протилежного матеріали справи не містять) надати суду виписки по рахунках, відомості із закордонного паспорта чи прикордонної служби щодо його місця знаходження у дати, зазначені на фото разом із позивачкою, для переконливості своєї позиції сприяти у проведення експертизи тощо, які б стверджували протилежне, однак такого не зробив.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 з 2021 року є громадянином Бельгії, проживає за кордоном, і у нього є інша сім`я, не спростовує того факту, що останній не є батьком ОСОБА_5 , не перебував у близьких стосунках з позивачкою та не надавав їй допомоги на утримання їх сина. 
Крім того, згідно відповіді №2823995 від 02.06.2026 року щодо реєстрації особи в Державному реєстрі фізичних осіб – платників податків та відповіді №2824180 від 02.06.2026 року щодо підтвердження відповідності реєстраційних даних фізичної особи, ОСОБА_2 обліковується паспортом громадянина України НОМЕР_3 та РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований в с. Велика Буда Чернівецького району Чернівецької області (а.с.198-199), отже не спростовано наявність громадянства України.
За приписами пункту 1 частини 1 статті 2 ЗУ «Про громадянство України» законодавство України про громадянство ґрунтується на таких принципах, крім інших, єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.
Отже, покликання в апеляційній скарзі на те, що з 2021 року ОСОБА_2 набув громадянство Бельгії не спростовує факту того, що останній у правовідносинах з Україною визнається громадянином України з відповідними правами та обов`язками. 
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права.
Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини та самої позивачки, то суд апеляційної інстанції вказує на те, за змістом частини 2 статті 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини, до досягнення дитиною трьох років, а у відповідності до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).
Положеннями частини третьої статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Однак, оскільки апеляційна скарга не містить доводів стосовно неправильності вирішення спору в частині вимог про стягнення аліментів чи невідповідності їх розміру обставинам справи, колегія суддів вважає, що рішення суду у вказаній частині перегляду не підлягає.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди позивача з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження в суді першої інстанції.
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 27 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Суддя-доповідач    І.Н. Лисак

Судді:     М.І. Кулянда

І.М. Литвинюк