ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/2418/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Савицького Я.Ф., Ярош А.І.
секретар судового засідання: Ісмаілова А.Н.

за участю представників учасників справи:
прокурор - Ленченко О.О., на підставі посвідчення
від відповідача: Одеської міської рада, м.Одеса - Явченко Д.В., на підставі самопредставництва
від відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “ТЕКА”, м. Одеса - Іорданов В.П., на підставі ордера
від третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради, м. Одеса - Буцан С.В., на підставі самопредставництва 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури, м.Одеса 
на рішення Господарського суду Одеської області від 08.12.2025 року суддя першої інстанції Погребна К.Ф. повний текст складено та підписано 18.12.2025
у справі № 916/2418/25
позовом: Київської окружної прокуратури міста Одеса в інтересах держави
до відповідачів: 1. Одеської міської рада, м. Одеса; 
2. Товариства з обмеженою відповідальністю “ТЕКА”, м. Одеса
за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради, м. Одеса
про визнання недійсним договору оренди землі та повернення земельної ділянки 

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

20.06.2025 Київська окружна прокуратура міста Одеси звернулась до Господарського суду Одеської області з позовом в інтересах держави до Одеської міської рада, м. Одеса та до Товариства з обмеженою відповідальністю “ТЕКА”, м.Одеса про визнання недійсним договору оренди землі від 25.09.2020, укладеного між Одеською міською радою, м.Одеса та Товариством з обмеженою відповідальністю ТЕКА», м.Одеса, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калгановою М.В. та зареєстрованого в реєстрі за №190, щодо земельної ділянки площею 0,1857 га з кадастровим номером 5110136900:20:021:0018 за адресою: місто Одеса, проспект Небесної Сотні, 30-А. та зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕКА» (місто Одеса, вул. Варненська, будинок 4-б, код ЄДРПОУ 30587315) повернути територіальній громаді міста Одеси (площа Біржова, 1, місто Одеса, 65026, код ЄДРПОУ 26597691) земельну ділянку з кадастровим номером 5110136900:20:021:0018 площею 0,1857 га за адресою: місто Одеса, проспект Небесної Сотні, 30-А (реєстраційний номер в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2178006851101).
В обґрунтування позовних вимог прокурором зазначено, що із земель комунальної форми власності в орендне користування Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м.Одеса протиправно відведено земельну ділянку загальною площею 0,1857 га з кадастровим номером 5110136900:20:021:0018 для експлуатації та обслуговування будівлі і споруд АЗС, тобто, об`єктів дорожнього сервісу в обхід процедури земельних торгів, що не відповідає положенням спеціального правила, визначеного у абз. 13 ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України, та правовим висновкам Верховного Суду щодо правозастосування зазначеної норми права, викладеним у постановах від 01.07.2020 у справі № 910/9028/19, постанови Верховного Суду від 07.12.2021 у справі № 910/23595/17 (п. 44), 22.11.2023 у справі № 638/1297/21, від 01.07.2025 у справі № 918/1131/22, від 12.03.2025 у справі № 910/5343/23.
Також, позовну заяву прокурора обґрунтовано неспіврозмірністю площі земельної ділянки, відведеної в орендне користування Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м.Одеса, у порівнянні із площею забудови існуючої нежитлової будівлі АЗС, оскільки, згідно з технічним паспортом, виготовленим КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» за № 46неж-193-68 від 26.06.2007 (чинним на час укладення спірного договору оренди землі від 25.09.2020), під будівлями знаходились лише 225 кв. м земельної ділянки, під насадженнями – 1045 кв. м, під двором – 1129 кв. м, що не відповідає усталеній судовій практиці Верховного Суду щодо правозастосування ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України, згідно з якою власник нерухомості має право на отримання на позаконкурентних засадах тільки земельної ділянки, на якій безпосередньо розташоване таке майно (будівля, споруда) (постанови Верховного Суду від 05.09.2018 у справі №910/1356/13 (п. 19), від 09.04.2020 у справі №910/2942/19, від 09.02.2018 у справі №910/4528/15-г.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 02.07.2025 провадження по справі №916/2418/25 відкрито, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. 
10.07.2025 до Господарського суду Одеської області від Одеська міська рада, м.Одеса надійшло клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради, м.Одеса.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 21.07.2025 клопотання Одеської міської рада, м.Одеса від 10.07.2025 про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, було задоволено. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради, м.Одеса. 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 08.12.2025 року у справі №916/2418/25 відмовлено повністю в задоволенні позову Київської окружної прокуратури міста Одеса в інтересах держави до Одеської міської рада, м. Одеса та до Товариства з обмеженою відповідальністю “ТЕКА” , м. Одеса за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради, м. Одеса. Судові витрати по сплаті судового збору покладено на Одеську обласну прокуратуру. 
Відмовляючи у задоволенні позовної заяви прокурора, суд дійшов висновків, що частина 2 статті 134 Земельного кодексу України не визначає жодного виду цільового призначення, за яким діє встановлена процедура відведення ділянок поза процедурою земельних торгів. Також суд першої інстанції зазначив, що законодавцем не передбачено виключень щодо вказаної норми залежно від обраного орендарем виду цільового призначення земельної ділянки. Передбачено, що у разі розташування на земельних ділянках державної чи комунальної власності об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних чи юридичних осіб, законом охороняються і права зазначених осіб на відповідні земельні ділянки, на яких розташовано такі об`єкти, при цьому, такі земельні ділянки або права на них в силу ч. 2 ст. 134 3емельного кодексу України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах).
Також, мотивуючи відмову у задоволенні позову прокурора, суд першої інстанції послався на принцип superficies solo credit («збудоване на землі слідує за нею») та зазначив, що право користування земельною ділянкою, на якій знаходиться об`єкт нерухомого майна, має належати виключно особі, якій належить об`єкт нерухомого майна, що знаходиться на відповідній земельній ділянці. Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновків, що оскільки на спірній земельній ділянці комунальної власності розміщено об`єкт нерухомого майна, який належить Товариству з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м.Одеса на праві приватної власності, то така ділянка не може бути передана її власником у користування будь-кому іншому, окрім Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м.Одеса (власника такого об`єкта).
Також, відмовляючи у задоволенні позову, Господарський суд Одеської області відхилив доводи прокурора щодо неспіврозмірності площі спірної земельної ділянки, відведеної в орендне користування Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м.Одеса у порівнянні з площею забудови, яку займає об`єкт нерухомого майна, належний останньому. В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції дійшов висновків, що прокурором не доведено належними і допустимими доказами по справі необхідності використання Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м.Одеса земельної ділянки у меншому розмірі, оскільки не надано, зокрема, відповідного експертного висновку, відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, та в процесі розгляду справи взагалі не заявлялось клопотання про призначення такої судової експертизи тощо.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Заступник керівника Одеської обласної прокуратури, м.Одеса з рішенням суду першої інстанції не погодився, тому звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив суд рішення Господарського суду Одеської області від 08.12.2025 року у справі №916/2418/25 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов прокурора задовольнити повністю.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. 
Зокрема, прокурор, зазначає, що нежитлова будівля АЗС загальною площею 28,1 кв.м. за адресою: м. Одеса, проспект Небесної Сотні, буд. 30А, для експлуатації та обслуговування якої Товариству з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м.Одеса відведено в орендне користування поза процедурою земельних торгів спірну земельну ділянку з кадастровим номером 5110136900:20:021:0018 площею 0,1857 га, є об`єктом дорожнього сервісу у розумінні ст. 1 Закону України «Про автомобільні дороги» та, відповідно, абз. 13 ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України, а тому, відведення в оренду означеної ділянки мало відбуватись через процедуру проведення земельних торгів.
Так, правозастосування ч. 2 ст.124, абз. 13 ч.2 ст. 134 Земельного кодексу України під час відведення в оренду земельних ділянок під розміщення об`єктів дорожнього сервісу викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 01.07.2020 у справі №910/9028/19, від 07.12.2021 у справі № 910/23595/17, від 22.11.2023 у справі № 638/1297/21.
Як стверджує скаржник, суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права, а саме, абз. 2 та 13 ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України, оскільки з урахуванням конкретних обставин означеної справи не застосував спеціальне правило щодо передачі в оренду земельних ділянок під об`єкти дорожнього сервісу, що має відбуватись у порядку аукціону, а, натомість, застосував загальне правило щодо усіх інших об`єктів нерухомості, визначене у абз. 2 ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України.
Прокурор також зауважує, що позовній заяві неспіврозмірність площі земельної ділянки, відведеної в орендне користування Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м.Одеса у порівнянні із площею забудови існуючої нежитлової будівлі АЗС обґрунтовано посиланням, зокрема, на технічний паспорт на нежитлову будівлю АЗС, виготовлений 26.06.2007 Комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомого майна», а також технічний паспорт, виготовлений 31.01.2021 Товариством з обмеженою відповідальністю «Макспроект».
Так, порівнянням технічного паспорту від 26.06.2007 (актуального на час відведення в оренду спірної земельної ділянки) та технічного паспорту від 31.01.2021 (виготовленого після укладення спірного договору оренди землі від 25.09.2020 за №190) вбачається, що вже після укладення договору оренди землі до складу нежитлової будівлі АЗС включено: підземну ємність ІІ, відстійник ІІІ, дизельну IV та пожежний резервуар V, а тому їх наявність жодним чином не могла вплинути на розмір земельної ділянки, яка підлягає відведенню в оренду без процедури земельних торгів.
Крім того, у пункті 2.1. оспорюваного договору оренди землі від 25.09.2020 за реєстровим № 190 визначено конкретний опис відведеної у оренду земельної ділянки по угіддях, де зазначено, що 0,0043 га – капітальна одноповерхова, 0,0285 га – під спорудами, 0,0537 га – під проїздами, проходами та майданчиками, 0,0992 га – під зеленими насадженнями, що повністю відповідає матеріалам проєкту землеустрою, на підставі якого сформовано спірну ділянку з кадастровим номером 5110136900:20:021:0018.
Тобто, прокурор стверджує, що сукупно 0,1529 га відведеної в оренду земельної ділянки з кадастровим номером 5110136900:20:021:0018 загальною площею 0,1857 га на час виникнення спірних правовідносин були вільними від будь-яких об`єктів нерухомого майна (будівель або споруд). Таким чином, вбачається, що площа, яку безпосередньо займає нежитлова будівля АЗС, яка належить Товариству з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м.Одеса, є неспіврозмірною із площею земельної ділянки, яку відведено в оренду для цілей її експлуатації та обслуговування.
Враховуючи висновки Верховного Суду щодо правозастосування ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України, зокрема, викладених у постановах від 05.09.2018 у справі №910/1356/13, від 09.04.2020 у справі № 910/2942/19, від 09.02.2018 у справі №910/4528/15-г, вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м.Одеса було вправі набути поза процедурою земельних торгів виключно земельну ділянку, на якій безпосередньо розташована нежитлова будівля АЗС, тобто площею 0,0328 га (без урахування факту приналежності будівель до об`єктів дорожнього сервісу). При цьому частину земельної ділянки, вільну від забудови, необхідну для обслуговування існуючого комплексу АЗС з урахуванням чинних ДБН, Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів тощо, Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м.Одеса могло отримати у в оренду виключно на аукціоні у порядку ст. 124, 134, 135 Земельного кодексу України.
Також, прокурор стверджує, що у порушення ч. 3 ст. 86, п. 5 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України суд першої інстанції не надав оцінку вищевказаним доказам прокурора щодо неспіврозмірності площі спірної земельної ділянки, а саме, технічним паспортам від 26.06.2007 та від 31.01.2021, договору оренди землі від 25.09.2020 за №190, проєкту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки, а обмежився лише висновками про те, що належним засобом доказування неспіврозмірності площі спірної ділянки може бути висновок експертизи, який відсутній у матеріалах справи.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.02.2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури, м.Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 08.12.2025 року у справі №916/2418/25, справу призначено до судового розгляду.
18.02.2026 року до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м.Одеса надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач-2 просив суд апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 08.12.2025 у справі № 916/2418/25 без змін.
Зокрема, у відзиві відповідач-2 наголошує, що відповідно до вимог ст. 187 Цивільного кодексу України складові частини АЗС не підлягають відокремленню, а їх відсутність унеможливила б експлуатацію та функціонування автозаправної станції в цілому, у тому числі, з огляду на обов`язкові вимоги законодавства та державних будівельних норм, що регулюють діяльність АЗС.
Також відповідач-2 зауважує, що у випадку розташування на земельній ділянці державної чи комунальної власності об`єкта нерухомого майна, що перебуває у власності фізичної або юридичної особи, право цієї особи на відповідну земельну ділянку є гарантованим законом, а така земельна ділянка або права на неї в силу прямої вказівки ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України не можуть бути предметом конкурентних процедур.
З наведеного випливає, що правовий режим користування земельною ділянкою є похідним від права власності на розташований на ній об`єкт нерухомого майна, що відповідає загальновизнаному принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та об`єкта нерухомості. Будь-які доводи про протилежне є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
На земельній ділянці, щодо якої було укладено договір оренди землі між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м.Одеса та Одеською міською радою, м. Одеса на момент направлення звернення на адресу Одеської міської ради, м.Одеса щодо надання Товариству з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м.Одеса згоди на розробку проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки площею 0, 1889 га за адресою: м.Одеса, вул. Небесної Сотні (колишня назва М. Жукова), 30-А, а в подальшому – при затвердженні проекту землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки для експлуатації та обслуговування будівлі і споруд АЗС, вже знаходився об`єкт нерухомого майна – АЗС з невід`ємними, такими що не підлягають відокремленню, складовими частинами нежитлової будівлі АЗС, з огляду на це Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м.Одеса керувалося та зобов`язано було керуватися виключно положеннями ч.2 ст. 134 Земельного кодексу України при подачі на погодження вище зазначених документів та подальшого укладання договору оренди земельної ділянки з Одеською міською радою, м.Одеса.
Відповідач- 2 звертає увагу, що з огляду на вимоги, встановленні нормативно – правовими документами в України, що регулюють питання, пов`язані під час будівництва, в
подальшому – експлуатації АЗС, повинно бути дотримано ряд умов при розміщенні самої будівлі АЗС, резервуарів з пальним (як підземних так і надземних), паливно – роздавальних колонок, дотримані вимоги щодо під`їзду, виїзду на території АЗС й тому подібне.
З огляду на це, земельна ділянка, на якій розташована АЗС, не могла бути сформована в іншій конфігурації чи іншої площі, оскільки це позбавило б можливості під`їзду до самої будівлі АЗС, не могли б бути дотримані вимоги законодавства щодо встановлених відстаней від самої будівлі АЗС до інших споруд, відстані від паливних резервуарів тощо. і взагалі інша конфігурація була б недоцільною з огляду на її розташування в цілому та була б порушенням правил безпеки її експлуатації.
Отже, з огляду на зазначене, відповідач-2 вважає помилковим твердження апелянта, що площа земельної ділянки значно перевищує саму будівлю, оскільки прокуратурою не враховуються всі споруди, що на ній розташовані, не враховується відстань, яка дотримана при розташуванні споруд, ємностей тощо. 
Також, як стверджує відповідач-2, прокурором не було надано жодних доказів на підтвердження необхідності використання саме меншого розміру земельної ділянки для обслуговування об`єкту нерухомості ніж той розмір земельної ділянки, який на сьогоднішній день перебуває в користуванні у відповідача-2 та в якому розмірі.
Апелянтом не заявлялася та не проводилася експертиза в рамках даного провадження щодо необхідності використання Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м.Одеса земельної ділянки меншого розміру.
З огляду на зазначене, площа земельної ділянки для обслуговування об`єкта нерухомого майна завжди буде більшою за площу, яку безпосередньо займає цей об`єкт, що зумовлено низкою вимог та будівельних стандартів, зокрема, вимогою повного доступу до об`єкта з усіх сторін тощо.
Зазначена позиція також викладена в постанові Верховного Суду від 03.03.2021 року по справі №910/12366/18, з якої слідує, що одна лише диспропорція площ не є підставою для скасування договору чи рішення про передачу землі.
Відзив долучено до матеріалів справи. 
19.02.2026 року до Південно-західного апеляційного господарського суду від Одеської міської ради, м.Одеса надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач-1 просив суд апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 08.12.2025 у справі №916/2418/25 без змін.
Одеська міська рада, м.Одеса зазначає, що згідно з діючим законодавством України порядок передачі земельних ділянок в оренду визначено ст. 124 Земельного кодексу України, за змістом ч. 1 якої передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу.
При цьому, ч. 2 ст. 124 Земельного кодексу України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.
Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.
Зазначеними нормами законодавства передбачено, що у разі розташування на земельних ділянках державної чи комунальної власності об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних чи юридичних осіб, законом охороняються і права зазначених осіб на відповідні земельні ділянки, на яких розташовано згадані об`єкти, при цьому такі земельні ділянки або права на них в силу ч. 2 ст. 134 3емельного кодексу України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах).
Отже, відповідач-2 стверджує, що із наведених норм вбачається, що правовий режим права власності або права користування земельною ділянкою, на якій знаходиться об`єкт нерухомого майна, є похідним від наявності права власності на такий об`єкт. 
Тобто, за законом право користування земельною ділянкою, на якій знаходиться об`єкт нерухомого майна, має належати виключно особі, якій належить об`єкт нерухомого майна, що знаходиться на відповідній земельній ділянці.
Зазначеними нормами законодавства передбачено, що у разі розташування на земельних ділянках державної чи комунальної власності об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних чи юридичних осіб, законом охороняються і права зазначених осіб на відповідні земельні ділянки, на яких розташовано згадані об`єкти, при цьому такі земельні ділянки або права на них в силу ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах).
Таким чином, чинне законодавство України встановило єдину вимогу для отримання земельної ділянки в оренду без проведення торгів – розташування на ній об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності відповідних фізичних або юридичних осіб. Інших вимог, які мало би бути дотримано при отриманні дозволу на розробку проєкту землеустрою та при його безпосередній розробці, чи які мала би право міська рада вимагати від відповідача-2, законодавство не визначає.
У даному випадку, Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м.Одеса є власником об`єкта нерухомого майна за адресою: м. Одеса, просп. Небесної Сотні, 30А. Вказаний об`єкт розташований на земельній ділянці, яка рішенням Одеської міської ради, м.Одеса передана останньому в оренду.
Одеська міська рада, м.Одеса наголошує на тому, що розташування на спірній земельній ділянці належного Товариству з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м.Одеса нерухомого майна зумовлює застосування щодо процедури надання земельної ділянки в оренду виняткового застереження, передбаченого абз. 2 ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України, та, як наслідок, виключає застосування суб`єктом права комунальної власності на землю конкурентних засад (земельних торгів) при продажі права на оренду спірної земельної ділянки.
Відтак, Одеська міська рада, м. Одеса зазначає, що до спірних правовідносин у цій справі необхідно застосовувати саме приписи абз. 2 ч. 1 ст. 134 Земельного кодексу України.
Також, відповідач-1 зауважує, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м.Одеса повністю відповідає всім вимогам законодавства, що не спростовується прокурором у позові.
Одеська міська рада, м. Одеса зазначає, що Верховний Суд у постанові від 06.11.2019 у справі № 910/23595/17 встановив, що нормами чинного законодавства України не встановлено порядок визначення або нормативи розміру та меж земельних ділянок, необхідних для обслуговування будинків або споруд, виключно в межах периметру фундаменту такого нерухомого майна, а тому такі припущення мають підтверджуватись належними і допустимими доказами. У зв`язку з вищевикладеним, вважає, що доводи прокурора про перевищення площі земельної ділянки порівняно з площею об`єктів нерухомості, які належать на праві власності відповідачу-2, є незаконними та необґрунтованими.
Відзив долучено до матеріалів справи. 
25.02.2026 Департаментом архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради, м.Одеса поштою направлено відзив на апеляційну скаргу, який надійшов до Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.02.2026, у якому останній просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги Київської окружної прокуратури м.Одеса, рішення Господарського суду Одеської області від 08.12.2025 у справі №916/2418/25 залишити без змін. 
Департамент архітектури, містобудування та земельних Одеської міської ради, м.Одеса стверджує, що прокурором не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували протиправність затвердження Одеською міською радою, м.Одеса проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки. 
Також, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що на момент звернення Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м.Одеса до Одеської міської ради, м.Одеса із заявою про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1889 га за адресою: м. Одеса, просп. Небесної Сотні, 30-а, а також на момент затвердження відповідного проєкту землеустрою, на спірній земельній ділянці вже знаходився об`єкт нерухомого майна - автозаправна станція, право власності на яке належить Товариству з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м.Одеса.
Отже, вся площа земельної ділянки використовується за цільовим призначенням, відповідно до розміщення на ній комплексного об`єкта АЗС, а не лише однієї будівлі, що унеможливлює висновок про порушення п.2 ст. 134 Земельного кодексу України щодо передачі землі поза процедурою земельних торгів. 
Департамент архітектури, містобудування та земельних Одеської міської ради, м.Одеса, зауважує, що прокурором не надано жодного доказу, зокрема, експертного висновку, який би підтверджував, що площа земельної ділянки є надмірною або не відповідає функціональному призначенню об`єкта нерухомості. 
Відзив долучено до матеріалів справи. 
27.03.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м.Одеса через підсистему «Електронний суд» в порядку ст. 52 Господарського процесуального кодексу України подано заяву, згідно якої просить суд апеляційної інстанції залучити до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю «О-Б52», м.Одеса (код ЄДРПОУ 43108888), як належного відповідача або здійснити процесуальне правонаступництво.
В обґрунтування вказаної заяви Товариство зазначало, що у зв`язку з відчуженням об`єкта нерухомого майна, Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м.Одеса втратило статус власника об`єкта, та, відповідно, втратило всі права та обов`язки щодо зазначеного об`єкту нерухомого майна і відповідної земельної ділянки, на якій знаходиться АЗС, після 03.03.2026 року. Належним суб`єктом відповідних прав та обов`язків стало Товариство з обмеженою відповідальністю «О-Б52», м.Одеса.
Крім того, 07.04.2026 Київська окружна прокуратура міста Одеси через підсистему «Електронний суд», в порядку ст. 52 Господарського процесуального кодексу України, подала клопотання, в якому просила суд апеляційної інстанції поновити прокурору строк на подачу доказів до суду; приєднати до матеріалів справи № 916/2418/25 копію договору купівлі-продажу від 03.03.2026 за № 144, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕКА» та Товариством з обмеженою відповідальністю «О-Б52»(код ЄДРПОУ 43108888), інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо земельної ділянки з кадастровим номером 5110136900:20:021:0018, Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо нежилої будівлі АЗС (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 349031651101), Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо Товариства з обмеженою відповідальністю «О-Б52» (код ЄДРПОУ 43108888); залучити в процесуальному статусі відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «О-Б52» (код ЄДРПОУ 43108888 місто Одеса, вул. Балківська,52) до участі у справі № 916/2418/25, як правонаступника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕКА».
Клопотання мотивоване тим, що 27.03.2026 відповідач, Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», через електронний кабінет у підсистемі Електронний суд ЄСІТС подав до суду заяву, якою повідомив про здійснення відчуження 03.03.2026 Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕКА» об`єкту нерухомого майна – нежитлової будівлі АЗС, що знаходиться за адресою: м. Одеса, проспект Небесної Сотні, буд. 30-А, на підставі укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕКА» та Товариством з обмеженою відповідальністю «О-Б52» (код ЄДРПОУ 43108888) договору купівлі-продажу від 03.03.2026, посвідченого Котом Д.Г., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №144, дата державної реєстрації переходу права власності в Державному реєстрі речових прав – 03.03.2026.
Як наслідок, в силу положень ст. 120 Земельного кодексу України, ст. 377 Цивільного кодексу України речове право оренди на спірну земельну ділянку з кадастровим номером 5110136900:20:021:0018 площею 0,1857 га, на якій знаходиться вищевказана нежитлова будівля АЗС, перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «О-Б52», про що 03.03.2026 внесено відповідні зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2178006851101).
В частині клопотання про поновлення строку на подання доказів, прокурор зазначав, що оскільки договір купівлі-продажу від 03.03.2026 укладено після звернення прокурора з позовом до суду, його копія не могла бути надана разом з позовною заявою, а тому прокурором строк на подачу відповідних доказів (копії відповідного договору та інформацій з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) пропущено з поважних причин та є підстави для поновлення прокурору такого строку.
08.04.2026 року до Південно-західного апеляційного господарського суду від заступника керівника Київської окружної прокуратури міста Одеса в інтересах держави надійшла заява про забезпечення позову від 08.04.2026 (вх. 1450/26). 
Ухвалою Південно – західного апеляційного господарського суду від 09.04.2026 заяву заступника керівника Київської окружної прокуратури міста Одеса в інтересах держави про забезпечення позову від 08.04.2026 (вх. 1450/26) у справі №916/2418/25 задоволено частково.
Заборонено суб`єктам державної реєстрації прав: державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад (крім міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення), посадовим особам Міністерства юстиції України та посадовим особам територіальних органів Міністерства юстиції України вчиняти реєстраційні дії переходу речового права оренди, зміни інформації про суб`єкта речового права оренди, реєстрації похідних прав (суборенди) стосовно земельної ділянки площею 0,1857 га з кадастровим номером 5110136900:20:021:0018 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2178006851101). У задоволенні решти заяви заступника керівника Київської окружної прокуратури міста Одеса в інтересах держави про забезпечення позову від 08.04.2026 (вх. 1450/26) у справі №916/2418/25 відмовлено.
Ухвалою Південно – західного апеляційного господарського суду від 18.05.2026 прийнято апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 08.12.2025 року у справі №916/2418/25 до свого провадження колегією суддів у новому складі. Призначено справу №916/2418/25 до розгляду на 28.05.2026 року о 12:45 год., в судовому засіданні було оголошено перерву до 11.06.2026 року об 11.15 год.
В судовому засіданні, яке відкладалося, прокурор просив задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції скасувати з мотивів, викладених письмово а апеляційній скарзі, а представники відповідачів та третьої особи заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокуратури з мотивів, що викладені письмово у відзивах, просили суд апеляційну скаргу залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Розглянувши подані заяву / клопотання, (в порядку ст. 52 Господарського процесуального кодексу України), колегія суддів зазначає наступне.
В червні 2025 року Київська окружна прокуратура м. Одеси звернулась до Господарського суду Одеської області з позовом в інтересах держави до Одеської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м. Одеса, про:
- визнання недійсним договору оренди землі від 25.09.2020, укладеного між Одеською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калгановою М.В. та зареєстрованого в реєстрі за №190, щодо земельної ділянки площею 0,1857 га з кадастровим номером 5110136900:20:021:0018 за адресою: місто Одеса, проспект Небесної Сотні, 30-А;
- зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕКА» (65080, Одеська обл., місто Одеса, вул. Варненська, будинок 4-б, код ЄДРПОУ 30587315) повернути територіальній громаді міста Одеси (площа Біржова, 1, місто Одеса, 65026, код ЄДРПОУ 26597691) земельну ділянку з кадастровим номером 5110136900:20:021:0018 площею 0,1857 га за адресою: місто Одеса, проспект Небесної Сотні, 30-А (реєстраційний номер в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2178006851101).
Звертаючись до суду з відповідним позовом, прокурор вказував, що із земель комунальної форми власності в орендне користування Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м.Одеса протиправно відведено земельну ділянку загальною площею 0,1857 га з кадастровим номером 5110136900:20:021:0018 для експлуатації та обслуговування будівлі і споруд АЗС, тобто, об`єктів дорожнього сервісу в обхід процедури земельних торгів, що не відповідає положенням спеціального правила, визначеного у абз. 13 ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України, та правовим висновкам Верховного Суду щодо правозастосування зазначеної норми права, викладеним у постановах від 01.07.2020 у справі № 910/9028/19, від 07.12.2021 у справі № 910/23595/17 (п. 44), від 22.11.2023 у справі № 638/1297/21, від 01.07.2025 у справі № 918/1131/22, від 12.03.2025 у справі № 910/5343/23; площа земельної ділянки, відведеної в орендне користування Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», є неспівмірною у порівнянні із площею забудови існуючої нежитлової будівлі АЗС, оскільки, згідно з технічним паспортом, виготовленим Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» за № 46неж-193-68 від 26.06.2007 (чинним на час укладення спірного договору оренди землі від 25.09.2020), під будівлями знаходились лише 225 кв. м земельної ділянки, під насадженнями – 1045 кв. м, під двором – 1129 кв. м, що не відповідає усталеній судовій практиці Верховного суду щодо правозастосування ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України, згідно з якою власник нерухомості має право на отримання на позаконкурентних засадах тільки земельної ділянки, на якій безпосередньо розташоване таке майно (будівля, споруда) (постанови Верховного Суду від 05.09.2018 у справі № 910/1356/13 (п. 19), від 09.04.2020 у справі № 910/2942/19, від 09.02.2018 у справі № 910/4528/15-г.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 08.12.2025 у справі № 916/2418/25 у задоволенні позову Київської окружної прокуратури міста Одеса в інтересах держави відмовлено, яке наразі є предметом апеляційного перегляду.
В подальшому, 03.03.2026 Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м.Одеса було здійснено відчуження об`єкту нерухомого майна - нежитлової будівлі АЗС, що знаходиться за адресою: м. Одеса, проспект Небесної сотні, буд. 30 А, на підставі укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕКА» та Товариством з обмеженою відповідальністю «О-Б52» (код ЄДРПОУ 43108888) договору купівлі – продажу, посвідченого Котом Д.Г., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №144. Дата державної реєстрації в Державному реєстрі речових прав – 03.03.2026 року.
Заявники з посиланням на положення ст. 120 Земельного кодексу України, ст. 377 Цивільного кодексу України, зазначали, що у зв`язку із відчуженням Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕКА» об`єкту нерухомості на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «О-Б52», до останнього перейшло й право користування земельною ділянкою згідно оспорюваного договору оренди землі від 25.09.2020.
У зв`язку з наведеними заявники просили суд залучити до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю «О-Б52», м.Одеса, як належного відповідача або здійснити процесуальне правонаступництво.
Судова колегія відмовляє заявникам у клопотанні оскільки, по-перше, суд не може самостійно визначати те, що «на вибір» пропонують зробити заявники, бо тільки заявник клопотання повинен визначитися, про що він просить суд і на підставі якої норми процесуального права, бо вони є взаємовиключними:
по-друге, щодо залучення до участі у справі Товариства з обмеженою відповідальністю «О-Б52», м. Одеса, як належного відповідача, слід зазначити таке.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 41 Господарського процесуального кодексу України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи.
Як встановлено ч. 1 ст. 48 Господарського процесуального кодексу України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача.
Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (ч. 2 ст. 48 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ч. 3 ст. 48 Господарського процесуального кодексу України після спливу строків, зазначених в частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.
Таким чином, ініціатором заміни неналежного відповідача / залучення співвідповідача виступає позивач, який наділений правом на визначення осіб, які, на його думку порушили, не визнали чи оспорили суб`єктивні права, свободи чи інтереси, а також предмету та підстав позову, якими обумовлюється суб`єктний склад сторін. При цьому, законодавцем встановлено процесуальні строки представлення даного клопотання до суду, у справі яка розглядається за правилами загального позовного провадження - до закінчення підготовчого провадження.
Визначення відповідача (відповідачів), предмета та підстав спору є правом позивача. Суд має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження замінити первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Однак за власною ініціативою суд не може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем. (Наведене узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 910/7122/17 (12-78гс19) (п.38 постанови)).
При цьому, чинним господарським процесуальним законодавством визначено, що апеляційний перегляд справи відбувається в межах пред`явлених позовних вимог із визначеним у суді першої інстанції колом учасників справи.
Отже, враховуючи приписи ст. ст. 41, 48 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заміна неналежного відповідача або залучення до справи співвідповідача може проводитися виключно судом першої інстанції, оскільки наслідком таких дій є розгляд справи по суті спочатку, а приписами чинного процесуального закону не передбачено можливості заміни неналежної сторони саме судом апеляційної інстанції після розгляду справи по суті і ухвалення рішення судом першої інстанції, яке оскаржене апелянтом з інших доводів та мотивів, в межах яких здійснюється його апеляційний перегляд..
Щодо здійснення процесуального правонаступництва.
Відповідно до ст. 52 Господарського процесуального кодексу України у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку правонаступник замінив. Про заміну або про відмову в заміні учасника справи його правонаступником суд постановляє ухвалу.
Внаслідок певної дії чи події сторону у зобов`язанні можна замінити на іншу особу, яка є її правонаступником або стосовно лише цивільних прав (обов`язків), або одночасно щодо цивільних прав і обов`язків. Іншими словами, заміна сторони у зобов`язанні може бути наслідком або сингулярного правонаступництва (зокрема, на підставах договорів купівлі-продажу (ч.3 ст.656 Цивільного кодексу України), дарування (ч.2 ст.718 Цивільного кодексу України), факторингу (глава 73 Цивільного кодексу України)), або універсального правонаступництва (у випадку реорганізації юридичної особи (ч.1 ст.104 Цивільного кодексу України) чи спадкування (ст.1216 Цивільного кодексу України)). Якщо означена заміна є неможливою внаслідок того, що правовідношення не допускає правонаступництва, таке правовідношення припиняється (ст.ст.608, 609, 1219 Цивільного кодексу України). Зобов`язання припиняється і тоді, коли правовідношення допускає правонаступництво, боржник був замінений правонаступником, але до останнього кредитор не заявив вимогу у визначений законом строк.
За універсальним правонаступництвом має місце перехід усієї сукупності прав та обов`язків певної особи. При цьому майно особи як сукупність прав і обов`язків, які їй належать, переходить до правонаступника (правонаступників) як єдине ціле, причому у цій сукупності єдиним актом переходять усі окремі права та обов`язки, які належали на момент правонаступництва праводателю, незалежно від того, виявлені вони на момент правонаступництва чи ні. Універсальне правонаступництво має місце у випадках припинення юридичної особи та спадкового наступництва у випадку смерті фізичної особи.
Сингулярне правонаступництво, на відміну від універсального, не охоплює переходу всієї сукупності прав та обов`язків до правонаступника, а тому іменується частковим правонаступництвом, і відбувається заміною осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін або вказівку закону.
Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.12.2024 у справі №911/1332/19, від 14.06.2024 у справі №911/1581/23.
Процесуальне правонаступництво - це перехід процесуальних прав та обов`язків від однієї особи до іншої. Виникнення процесуального правонаступництва безпосередньо пов`язане з переходом матеріальних прав між такими особами. Заміна сторони правонаступником відбувається, як правило, у випадках зміни суб`єкта права або обов`язку у правовідношенні, коли новий суб`єкт права (позивач, відповідач або третя особа) повністю або частково приймає на себе права чи обов`язки попередника.
Для встановлення процесуального правонаступництва юридичної особи суд має визначити підстави такого правонаступництва, а також обсяг прав та обов`язків, який перейшов до правонаступника у спірних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 264/5957/17).
Оцінюючи наведені заявниками в обґрунтування здійснення процесуального правонаступництва підстави, колегія суддів зазначає, що положення ст. 120 Земельного кодексу України, ст. 377 Цивільного кодексу України закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
У той же час, колегія суддів враховує, що предметом даного позову є вимоги прокурора про:
- визнання недійсним договору оренди землі від 25.09.2020, укладеного між Одеською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калгановою М.В. та зареєстрований в реєстрі за №190, щодо земельної ділянки площею 0,1857 га з кадастровим номером 5110136900:20:021:0018 за адресою: місто Одеса, проспект Небесної Сотні, 30-А;
- зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕКА» (65080, Одеська обл., місто Одеса, вул. Варненська, будинок 4-б, код ЄДРПОУ 30587315) повернути територіальній громаді міста Одеси (площа Біржова, 1, місто Одеса, 65026, код ЄДРПОУ 26597691) земельну ділянку з кадастровим номером 5110136900:20:021:0018 площею 0,1857 га за адресою: місто Одеса, проспект Небесної Сотні, 30-А (реєстраційний номер в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2178006851101).
З`ясовуючи належність суб`єктного складу учасників справи, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.09.2022 у справі №125/2157/19 зазначила, що вирішуючи позовні вимоги про визнання правочину недійсним у загальному розумінні, суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню (сторонами справи мають бути всі сторони правочину).
Наявність підстав для визнання правочину недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, незаконність (недійсність) правочину має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі його вчинення. 
Відповідна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.06.2020 у справі № 177/1942/16-ц.
Виходячи з предмета та підстави позову, вимоги прокурора повинні бути спрямовані на обґрунтування незаконності передання земельної ділянки у користування саме станом на момент вчинення відповідного правочину. Саме наявність юридичних порушень у момент виникнення права може свідчити про неправомірність його набуття відповідачем.
Отже, при вирішенні спору, суд передусім надає оцінку діям сторін вимогам чинного законодавства виключно станом на момент вчинення правочину, а інші позовні вимоги є похідними від цього.
Враховуючи зазначене вище у сукупності, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення відповідних заяв / клопотання. 
Окрім того, залучення на стадії апеляційного розгляду справи до участі у ній за правилами правонаступництва особи, яка під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції стала власником спірного нерухомого майна, однак не брала участь у справі, є недопустимим, оскільки залучення такої особи в якості відповідача вже на стадії апеляційного розгляду справи фактично позбавляє цю особу можливості реалізувати цивільні і процесуальні права, заявляти відповідні клопотання тощо, здійснення яких у змагальному процесі є можливим лише на стадії розгляду справи судом першої, а не апеляційної інстанції і розгляд справи по суті без залучення учасника процесу є обов`язковою підставою для скасування рішення тільки у випадку встановлення існування таких обставин на момент його ухвалення. При цьому подання суду апеляційної інстанції нових доказів, які не існували на момент ухвалення рішення суду по суті спору, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 911/3250/16, від 16.04.2024 у справі №922/331/23.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Заслухавши пояснення прокурора та представників відповідачів і третьої особи, обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 08.15.2025 року у справі №916/2418/25 не потребує скасування, з огляду на наступне.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується учасниками справи, на спірній земельній ділянці розташована автозаправна станція. Так, 29.04.2020 Одеською міською радою прийнято рішення № 6034-VII “Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1857 га за адресою: м.Одеса, просп. Небесної Сотні, 30-А та надання її в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю “ТЕКА”, м. Одеса. 
Відповідно до п. 2 вказаного рішення міської ради, земельну ділянку надано в оренду терміном на 5 років до початку реалізації планувальних рішень району, для експлуатації та обслуговування будівлі і споруд АЗС. 
В подальшому, на виконання означеного рішення між Одеською міською радою, м.Одеса та Товариством з обмеженою відповідальністю “ТЕКА”, м.Одеса було укладено договір оренди землі від 25.09.2020 за реєстровим № 190, відповідно до якого товариство отримало в оренду земельну ділянку з кадастровим номером 5110136900:20:021:0018 площею 0,1857 га за адресою: м. Одеса, проспект Небесної Сотні, 30А з цільовим призначенням – для експлуатації та обслуговування будівлі і споруд АЗС, строк дії договору оренди – 5 років, тобто до 25.09.2025. 
Земельна ділянка за адресою: м. Одеса, просп. Небесної Сотні, 30А з кадастровим номером 5110136900:20:021:0018, площею 0,1857 га, для експлуатації та обслуговування будівлі і споруд АЗС вперше сформована та зареєстрована як об`єкт цивільних прав в Державному земельному кадастрі 11.05.2016, що підтверджується листом Головного управління Держгеокадастру в Одеській області № 10-15-0.81-1779/2-24 від 20.03.2024.
Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, речове право оренди земельної ділянки з кадастровим номером 5110136900:20:021:0018 зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю “ТЕКА”, м. Одеса з 25.09.2020 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2178006851101). 
Як вбачається зі змісту договору оренди землі від 25.09.2020 за № 190 , земельну ділянку передано в орендне користування Товариству з обмеженою відповідальністю “ТЕКА”, м.Одеса поза процедурою земельних торгів у зв`язку з тим, що на ділянці розташовано об`єкт нерухомого майна за реєстраційним № 349031651101, належний на праві приватної власності Товариству з обмеженою відповідальністю “ТЕКА”, м. Одеса (пункт 2.2. договору).
Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Товариству з обмеженою відповідальністю “ТЕКА”, м.Одесеа на праві власності належить нежитлова будівля АЗС площею 28,1 кв. м за адресою: м. Одеса, просп. Небесної Сотні, 30А. 
При цьому, як зазначає прокурор вбачається, що площа нежитлової будівлі АЗС, яка належить Товариству з обмеженою відповідальністю “ТЕКА”, м. Одеса, у 66 разів менша площі земельної ділянки, переданої в оренду, у зв`язку з чим під час передачі земельної ділянки порушено принцип співрозмірності площі земельної ділянки та майна, для обслуговування якого вона передавалась. 
Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9112800 від 30.11.2005, нежила будівля АЗС за адресою: м. Одеса, просп. Маршала Жукова, 30А належить Товариству з обмеженою відповідальністю “ТЕКА”, м. Одеса на підставі договору купівлі-продажу № 4425 від 14.10.2005, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Луняченко Н.В. 
Зі змісту зазначеного договору купівлі-продажу вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю “Веста” та Виробничо-торгове підприємство “Південь” у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю продали по 50/100 частини АЗС, а Товариство з обмеженою відповідальністю “ТЕКА”, м. Одеса купило нежилу будівлю АЗС за адресою: м. Одеса, просп. Маршала Жукова, 30А на земельній ділянці, що перебуває у фактичному користуванні.
Згідно з технічним паспортом, виготовленим Комунальним підприємством “Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості” за № 46неж-193-68 від 26.06.2007, на земельній ділянці розміщені: основне приміщення під літ. “А” загальною площею 28,1 кв. м, навіс під літ. “а” та мостіння (асфальт) та відповідно до експлікації, наведеної на стор. 2 зазначеного технічного паспорту, площа земельної ділянки під будівлями – 225 кв. м, під насадженнями – 1045 кв. м, під двором – 1129 кв. м. 
В подальшому, після отримання Товариством з обмеженою відповідальністю “ТЕКА”, м.Одеса в оренду земельної ділянки з кадастровим номером 5110136900:20:021:0018 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 11.02.2021 державним реєстратором прав на нерухоме майно внесено зміни у вигляді виправлення технічної помилки з вини заявника, а саме: при реєстрації права власності на нежилу будівлю АЗС не внесено споруди, які є невід`ємною складовою частиною даного об`єкта. 
З довідки про технічний стан, виготовленої Товариством з обмеженою відповідальністю “Макспроект” за № 0052/01-2021 від 31.01.2021, з`ясовано, що під час проведення поточної технічної інвентаризації комплексу будівель та споруд по просп. Небесної Сотні, буд. 30А в м. Одесі виявлені наступні об`єкти: нежила будівля АЗС “А” загальною площею 28,1 кв.м, площею забудови 328,7 кв.м. Навіс “а” є невід`ємною складовою частиною нежилої будівлі АЗС літ. “А”, входить до її площі забудови та об`єму: навіс “Б”, площею забудови 8,4 кв.м; огорожа №1; замощення І; підземна ємність II; відстійник III; дизельна IV; пожежний резервуар V; газозаправна станція VI. 
Крім того, аналогічні відомості містить технічний паспорт, виготовлений Товариством з обмеженою відповідальністю “Макспроект” за № б/н від 31.01.2021, згідно з яким у експлікації до схеми розташування будівель та споруд зазначено, що усього під забудовою знаходиться 337,0 кв. м земельної ділянки, під основною будівлею (тобто нежитловою будівлею АЗС) – 44 кв. м. 
За твердженнями прокурора, спірна земельна ділянка передана в оренду з порушенням вимог земельного законодавства, оскільки наявний на ній навіс є малою архітектурною формою, не належить до об`єктів нерухомого майна та не може вважатися капітальною будівлею чи спорудою. Відтак така обставина не є підставою для відведення земельної ділянки без проведення земельних торгів у порядку винятків, передбачених ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України. Також прокурор зазначає, що нежитлова будівля АЗС є об`єктом дорожнього сервісу, а тому передача земельної ділянки комунальної власності в оренду мала здійснюватися виключно на конкурентних засадах. У зв`язку з цим прокурор посилається на невідповідність договору оренди землі вимогам статей 124, 134, 135 Земельного кодексу України.
Таким чином, на думку прокурора, договір оренди землі 25.09.2020 за реєстровим № 190, укладений між Одеською міською радою, м. Одеси та Товариством з обмеженою відповідальністю “ТЕКА”, м. Одеса, підлягає визнанню недійсним, а земельна ділянка загальною площею з кадастровим номером 5110136900:20:021:0018 – поверненню територіальній громаді міста Одеси. 
Інших належних та допустимих письмових доказів щодо наявних між сторонами спірних правовідносин матеріали господарської справи не містять.
Предметом спору у даній справі є встановлення обставин на підтвердження або спростування підстав щодо визнання недійсним договору оренди землі від 25.09.2020, укладеного між Одеською міською радою, м.Одеса та Товариством з обмеженою відповідальністю ТЕКА», м.Одеса та зобов`язання Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м.Одеса повернути територіальній громаді міста Одеси земельну ділянку.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до абзацу першого частини першої та частини другої статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
При цьому частиною першою статті 93 Земельного кодексу України, приписи якої кореспондуються зі статтею 1 Закону України «Про оренду землі», визначено, що засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності, є правом оренди земельної ділянки.
Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі», законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі (за змістом частини першої статті 2 Закону України «Про оренду землі»).
Частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами (редакція Закону на момент укладення спірного договору).
Статтею 12 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень: міських рад у галузі земельних відносин на території селищ належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до свого Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад міст; організація землеустрою; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.
Згідно зі ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень визначених законом приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
Статтею 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймаються на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради.
Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.
Відповідно до ст. 12 Земельного Кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема:
а) розпорядження землями територіальних громад;
б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу;
в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Таким чином, з аналізу наведених правових норм вбачається, що реалізуючи надані Конституцією України та законодавством України повноваження у галузі земельних відносин, Одеська міська рада зобов`язана діяти виключно в рамках наданих їй повноважень та в інтересах її територіальної громади, дотримуючись приписів законодавства України у своїй діяльності.
За правилами частини першої статті 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок комунальної власності у користування здійснюється, зокрема, органами місцевого самоврядування на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у випадках, передбачених законом, або на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). При цьому розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, передбачених статтею 122 цього Кодексу.
Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки (частина друга статті 123 Земельного кодексу України).
Як вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю “ТЕКА”, м.Одеса є власником об`єкту нерухомого майна – АЗС, що розташовується за адресою: м.Одеса, пр-т Маршала Жукова, 30А, на підставі укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю “ВЕСТА” (код ЄДРПОУ 25423138), Виробничо-торговим підприємством “ПІВДЕНЬ” у вигляді ТОВ (код ЄДРПОУ 13877383) та Товариством з обмеженою відповідальністю “ТЕКА”, м.Одеса договору купівлі – продажу від 14.10.2005, посвідченого Луняченко Н.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №4425. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 349031651101, номер запису про право власності: 5493532. 
Товариство з обмеженою відповідальністю “ТЕКА”, м.Одеса, як власник об`єкту нерухомого майна, звернулося з заявою на адресу Одеської міської ради, м.Одеса щодо розгляду та погодження питання відносно розробки проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки орієнтовною площею 0, 1889 га за адресою: м. Одеса, пр-т М. Жукова, 30А, для експлуатації та обслуговування будівлі та споруди АЗС. 
З матеріалів справи вбачається, що Одеською міською радою, м.Одеса було прийнято рішення №1576-V від 04.07.2007, відповідно до якого вирішено: 1) надано згоду Товариству з обмеженою відповідальністю “ТЕКА”, м.Одеса на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, орієнтовною площею 0, 1889 га, для експлуатації та обслуговування будівлі і споруд АЗС за адресою: м. Одеса, пр. М. Жукова, 30-А; 2) контроль за виконанням рішення покладено на постійну комісію Одеської міської ради із землеустрою та земельних правовідносин. Дане рішення не оскаржено та є чинним на теперішній час.
В подальшому, Товариством з обмеженою відповідальністю “ІМПЕРІЯ -2010”, з огляду на зазначене рішення Одеської міської ради від 04.07.2007 №1576-V та відповідно до умов договору, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю “ІМПЕРІЯ – 2010” та Товариством з обмеженою відповідальністю “ТЕКА”, м.Одеса, було розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю “ТЕКА”, м. Одеса для експлуатації та обслуговування будівлі і споруд АЗС, розташованої за адресою: м. Одеса, Київський район, проспект М. Жукова, 30А. 
На підставі поданих Товариством з обмеженою відповідальністю “ТЕКА”, м.Одеса документів, Одеська міська рада, м. Одеса керуючись п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”, ст.12., 123, 124, ч.6. ст. 186 Земельного кодексу України, розглянувши проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розробленого Товариством з обмеженою відповідальністю “ІМПЕРІЯ -2010”, проект договору оренди землі між Одеською міською радою, м.Одеса та Товариством з обмеженою відповідальністю “ТЕКА”, м. Одеса, прийняла рішення від 29.04.2020 №6034-VII “Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,1857 га за адресою: м. Одеса, проспект Небесної сотні, 30А та надання її в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю “ТЕКА”, м.Одеса, відповідно до якого вирішено: 1) затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер 5110136900:20:021:0018), площею 0, 1857 га (категорія земель за основним цільовим призначенням – землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення) за адресою: м. Одеса, просп. Небесної сотні, 30-А; 2) надати Товариству з обмеженою відповідальністю “ТЕКА”, м. Одеса земельну ділянку, вказану в п. 1 зазначеного рішення, в оренду терміном на 5 років, до початку реалізації планувальних рішень району, для експлуатації та обслуговування будівлі і споруд АЗС; 3) затвердити проект договору оренди землі між Одеською міською радою, м. Одеса та Товариством з обмеженою відповідальністю “ТЕКА”, м. Одеса; 4) затвердити орендну плату в розмірі 5 відсотків від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. 
25.10.2020 відповідно до вищезазначеного рішення Одеської міської ради від 29.04.2020 №6034-VII між Товариством з обмеженою відповідальністю “ТЕКА”, м. Одеса та Одеською міською радою, м.Одеса укладено договір оренди землі, посвідчений Калгановою М.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №190, відповідно до умов якого Товариству з обмеженою відповідальністю “ТЕКА”, м. Одеса було передано у строкове, платне володіння, користування земельну ділянку площею 0,1857 га.
Як вбачається з матеріалів справи, у 2021 році при проведенні Товариством з обмеженою відповідальністю “Макспроект” поточної технічної інвентаризації АЗС за зазначеною адресою, відповідачем було отримано відомості про технічний стан об`єкту нерухомого майна, де зазначено, що комплекс будівель та споруд за адресою: м. Одеса, проспект Небесної сотні (колишня назва - проспект Маршала Жукова) складається з: - нежилої будівлі АЗС – літ “А”, загальною площею 28,1 кв.м., площею забудови 328, 7 кв.м. - навісу – літ. “а”, що є невід`ємною складовою частиною нежилої будівлі АЗС літ “А”, входить до її площі забудови та об`єму; - навісу – літ. “Б”, площею забудови 8,4 кв.м.; - огорожі №1; - замощення І; - підземної ємності ІІ; - відстійника ІІІ; - дизельної ІV; - пожежного резервуару – V; - газозаправної станції – VI.
Відповідна інформація також відображена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що вбачається з даних, що містяться у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності №244084985 від 11.02.2021. 
Отже, об`єкт нерухомості, який перебуває у власності Товариства з обмеженою відповідальністю “ТЕКА”, м.Одеса, є комплексним за своєю структурою та функціональним призначенням. До його складу входять будівля АЗС, навіс, резервуари, замощення, внутрішні проїзди, інженерні споруди та інші елементи що забезпечують його безпечне та нормативне функціонування відповідно до державних норм. 
Приписами ч. 1 – 2 ст. 187 Цивільного кодексу України унормовано, що складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення. При переході права на річ її складові частини не підлягають відокремленню. 
Відповідно до ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу. 
Згідно з ч. 2 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.
Відповідно до вимог 2 ст. 134 Земельного кодексу України не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них, зокрема, у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.
При цьому, відповідна норма не визначає жодного виду цільового призначення, за яким діє встановлена процедура. Законодавцем не передбачено виключень щодо вказаної норми, залежно від обраного орендарем виду цільового призначення земельної ділянки. Передбачено, що у разі розташування на земельних ділянках державної чи комунальної власності об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних чи юридичних осіб, законом охороняються і права зазначених осіб на відповідні земельні ділянки, на яких розташовано згадані об`єкти, при цьому такі земельні ділянки або права на них в силу ч. 2 ст. 134 3емельного кодексу України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах).
З наведеного вбачається, що правовий режим права власності або права користування земельною ділянкою, на якій знаходиться об`єкт нерухомого майна є похідним від наявності права власності на такий об`єкт.
Тобто, за законом право користування земельною ділянкою, на якій знаходиться об`єкт нерухомого майна, має належати виключно особі, якій належить об`єкт нерухомого майна, що знаходиться на відповідній земельній ділянці.
Так, на земельній ділянці, відносно якої було укладено договір оренди землі між Товариством з обмеженою відповідальністю “ТЕКА”, м. Одеса та Одеською міською радою, м. Одеса, на момент направлення звернення на адресу Одеської міської ради, м.Одеса про надання Товариству з обмеженою відповідальністю “ТЕКА”, м.Одеса згоди на розробку проекту землеустрою, щодо відведення в оренду земельної ділянки площею 0, 1889 га за адресою: м. Одеса, вул. М. Жукова, 30-А, а в подальшому при затвердженні проекту землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки для експлуатації та обслуговування будівлі і споруд АЗС, вже знаходився об`єкт нерухомого майна - АЗС з невід`ємними, такими що не підлягають відокремленню, складовими частинами нежитлової будівлі АЗС.
Положення частини другої статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України (втратив чинність та підлягає застосуванню тут і далі у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).
За приписами статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Так, частинами першою-п`ятою статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Частинами першою та другою статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто, при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15.
Відповідно до статей 215, 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову. Якщо позов щодо застосування наслідків недійсності правочину не подано, суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи, оскільки згідно з абзацом 2 частини п`ятої статті 216 Цивільного кодексу України зазначене право є у суду лише щодо нікчемних правочинів. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 09.09.2021 у справі №925/1276/19 та від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15.
Здійснюючи тлумачення вказаних норм права, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 26.05.2023 у справі № 905/77/21 фактично уточнила висновок, викладений в пункті 5.29 постанови від 21.09.2022 у справі № 908/976/19, а Велика Палата Верховного Суду в пункті 154 постанови від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15 звернула увагу на те, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача, зокрема, на підставі частини першої статті 216, статті 387, частин першої та третьої статті 1212 Цивільного кодексу України).
Відтак, недійсний правочин не створює для сторін тих прав і обов`язків, які він мав створювати, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю.
Такі юридичні наслідки під час виконання сторонами недійсного правочину поєднуються з реституційними, які полягають у поверненні в натурі кожною стороною одна одній одержаного ними на виконання цього правочину.
Колегія суддів зазначає, що застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а також не спричиняти порушення/обмеження законних прав та інтересів відповідача, тобто бути адекватним наявним обставинам, і призводити до потрібних (бажаних) позивачу результатів (наслідків). Це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду. Така позиція сформована у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 26.01.2021 у справі №522/1528/15, від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20.
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію, як про це зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21 зазначено, що за змістом абзаців 1 та 2 частини першої статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює для сторін тих прав та обов`язків, які зумовлені його вчиненням, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Одним з таких наслідків є реституція. Вона спрямована на відновлення status quo у фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину.
При цьому позовна вимога повинна відповідати безпосередній меті, якої прагне досягнути позивач звертаючись з позовом до суду, втілювати спосіб захисту порушеного права, застосування якого має за ціль попередити, усунути чи компенсувати наслідки порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного цивільного права та інтересу. Водночас позовна вимога не повинна спричиняти порушення/обмеження законних прав та інтересів відповідача.
Договір, як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.
З урахуванням принципів приватного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Про це виснував Верховний Суд у постанові від 10.03.2021 у справі № 607/11746/17.
Недійсність договору, як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті "нівелювання" правового результату, породженого таким договором. Тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі.
Судова колегія звертає увагу, що, якщо на земельній ділянці державної або комунальної власності розташовано об`єкт нерухомого майна, що перебуває у приватній власності, то земельна ділянка не може бути передана її власником у користування будь-кому, окрім власника таких об`єктів. При цьому, відсутність оформленого договору оренди земельної ділянки не припиняє права власника користуватися належними йому об`єктами нерухомого майна, а таке користування є неможливим без одночасного користування земельною ділянкою під цими об`єктами. Такі висновки сформовані у постановах Верховного Суду від 13.09.2023 у справі № 918/1132/22 та від 20.11.2024 у справі № 917/1938/23.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на землі слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди хоч безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, але знаходить вияв у правилах статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України, інших положеннях законодавства (постанови Верховного Суду від 04.12.2018 у справі №910/18560/16, від 03.04.2019 у справі № 921/158/18, від 22.06.2021 у справі №200/606/18).
Отже, згідно з вказаним принципом особа, яка законно набула у власність будинок чи іншу споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком чи спорудою після їх набуття. Про таке виснувано, зокрема, у постанові від 18.12.2019 у справі № 263/6022/16.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що оскільки на спірній земельній ділянці комунальної власності розміщено об`єкт нерухомого майна, який належить Товариству з обмеженою відповідальністю “ТЕКА”, м. Одеса на праві приватної власності, то така ділянка не може бути передана її власником у користування будь-кому, окрім Товариству з обмеженою відповідальністю “ТЕКА”, м. Одеса (власника такого об`єкта). 
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовна вимога про визнання недійсним договору оренди землі від 25.09.2020 призведе до позбавлення Товариства з обмеженою відповідальністю “ТЕКА”, м.Одеса права користування відповідною земельною ділянкою, яке воно має в силу положень законодавства. 
При цьому, як вбачається з матеріалів справи, прокурор не оспорює самого факту законності такого права відповідача, а лише не погоджується з процедурою укладання оскаржуваного договору та, як наслідок, втраті можливості отримання територіальною громадою міста максимально великого розміру орендної плати за використання земельної ділянки у разі продажу оренди на конкурсних засада. 
Відповідно до частини першої статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені.
Частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції регламентовано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.
Перший протокол ратифікований Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" та застосовується судами України як частина національного законодавства.
При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу до неї, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується українськими судами як джерело права.
У практиці ЄСПЛ (зокрема, рішеннях у справах Спорронґ і Льоннрот проти Швеції від 23.09.982, Джеймс та інші проти Сполученого Королівства від 21.02.1986, Щокін проти України від 14.10.2010, Сєрков проти України від 07.07.2011, Колишній король Греції та інші проти Греції від 23.11.2000, Булвес проти Болгарії від 22.01.2009, Трегубенко проти України від 02.11.2004,/West Alliance Limited проти України від 23.01.2014) напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого Протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно суспільний, публічний інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого Протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися значною свободою (полем) розсуду. Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого Протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Справедлива рівновага – це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар. Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.
У справах Рисовський проти України (рішення від 20.10.2011), Кривенький проти України (рішення від 16.02.2017), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, установивши порушення статті 1 Першого Протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.
Тому, виходячи з вищевикладеного у сукупності, є правомірним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання спірного договору недійсним в цій частині.
Щодо перевищення відведеної Товариству з обмеженою відповідальністю “ТЕКА”, м.Одеса площі земельної ділянки порівняно з площею належного останньому нерухомого майна, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Згідно зі ст. 79 Земельного кодексу України земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, із визначеними щодо неї правами.
Відповідно до ч.1, 3, 4, 9 ст. 79-1 цього Кодексу, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки, як об`єкта цивільних прав.
Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Формування земельних ділянок здійснюється на підставі документації із землеустрою відповідно до вимог статті 79-1 Земельного кодексу України.
Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Суд зауважує, ключову роль у питанні надання земельної ділянки в користування відіграє саме проект землеустрою (технічна документація із землеустрою), за яким таку ділянку було відведено у користування, саме у ньому враховуються усі особливості формування ділянки. Площа земельної ділянки, яка підлягає передачі в оренду визначається саме під час розробки проекту землеустрою та під час його погодження відповідними органами, у відповідності до матеріалів геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування.
Так, в силу специфіки місцевості, виду господарської діяльності, логістичних параметрів та багатьох інших чинників, площа земельної ділянки може перевищувати площу нерухомості, яка на такій ділянці знаходиться.
Судова колегія також зауважує, що відповідно до Наказу Міністерства охорони здоров`я України №173 від 19.06.1996 “Про затвердження Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів” передбачено ряд вимог щодо відстаней, які повинні бути дотриманні при будівництві та розміщення АЗС. 
Величина санітарних розривів від АЗС до інших навколишніх об`єктів встановлюється залежно від хімічного та акустичного забруднення атмосферного повітря, але не менше 50 м (п. 5.32 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів від 19 червня 1996 року). 
Вимоги до будівництва та розміщення АЗС також регулюються Державними будівельними нормами України “Планування та забудова територій” ДБН Б.2.2- 12:2019, де передбачено, відповідно до п. 10.8.29 ДБН, що при облаштуванні в`їзду та виїзду окремо, кожен повинен бути шириною не менше, ніж 4, 2 м. та з радіусом закруглення більше 10 м.
Також, п. 10.8.25 ДБН Б.2.2-12:2019 передбачає, що територія АЗС повинна бути спланована так, щоб унеможливити розтікання пролитого палива як на території АЗС, так і за її межами за допомогою влаштування твердого водонепроникного покриття проїзної частини і майданчиків на території АЗС. На в`їздах і виїздах з території АЗС з наявністю рідкого моторного палива та БП АЗС з наявністю рідкого моторного палива слід влаштовувати похилі підвищення заввишки не менше ніж 0,2 м або дренажні лотки для відведення забруднених нафтопродуктами атмосферних опадів в очисні споруди. Дренажні лотки повинні бути приєднані до приймальної воронки. Лотки та воронки повинні бути закриті металевими ґратами. 
Згідно з п. 15.2.8. ДБН Б.2.2-12:2019 передбачено, що при розміщенні АЗС з підземними резервуарами, повинна бути дотримана відповідна відстань від АЗС до житлових та громадських будинків, до місць з одночасним перебуванням 100 людей і більше (зупинки громадського транспорту, ринку, майданчику для ігор дітей, занять фізкультурою) тощо, в залежності від того, який тип АЗС (мала, середня, велика), починаючи від мінімально встановленої відстані у 20 метрів. 
Крім того, повинні бути дотриманні ряд протипожежних вимог при функціонуванні та роботі АЗС, а саме: - дотримана відстань між операторною та паливно – роздавальними колонками – 15 метрів; - в`їзд та виїзд на станцію розділені та відокремлені від проїжджої частини дороги острівцем безпеки - забезпечена можливість в`їзду/виїзду/проїзду пожежної техніки по території АЗС; - розміщена площадка для пожежного інвентарю, контейнер для піску тощо. 
З наведеного вбачається, що з огляду на вимоги, встановленні нормативно – правовими документами в України, що регулюють питання, пов`язані під час будівництва, в подальшому – експлуатації АЗС, повинно бути дотримано ряд умов при розміщенні самої будівлі АЗС, резервуарів з пальним (як підземних так і надземних), паливно – роздавальних колонок, дотримані вимоги щодо під`їзду, виїзду на території АЗС, зокрема, для дотримання правил безпеки при експлуатації такого об`єкту.
Враховуючи вищевикладене, судовою колегією вважаються безпідставними та не приймаються до уваги доводи прокурора стосовно перевищення площі земельної ділянки порівняно з площею нерухомості. При цьому, матеріали справи не містять, а прокурором не надано належних та допустимих доказів на підтвердження розміру земельної ділянки, який, на його думку, був би дійсно необхідним для обслуговування та експлуатації розміщеного на землі майна, що належить на праві приватної власності відповідачу. 
Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30.03.2021 у справі №922/1323/20, від 19.01.2022 у справі № 922/461/21, у справі 916/2897/25 від 26.05.2026 .
Також суд першої інстанції врахував правову позицію, викладену у постанові Верховний Суд від 19.01.2022 у справі № 922/461/21, що ключову роль у питанні раціонального (чи не раціонального) використання земельної ділянки відіграє проект землеустрою (технічна документація із землеустрою), за яким таку ділянку було відведено у користування, позаяк саме у ньому враховуються усі особливості формування ділянки. Так, в силу специфіки місцевості, виду господарської діяльності, логістичних параметрів та багатьох інших чинників, площа (та, зокрема, і “геометричні розміри”) земельної ділянки може перевищувати площу нерухомості, яка на такій ділянці знаходиться. При поданні позову з підстав (надмірність площі земельної ділянки порівняно з площею розташованої на ній нежитлової будівлі), які заявляє прокурор у даній справі, слід враховувати, що одним із можливих способів доказування, крім експертизи, є саме обставини наявності недоліків або неточностей у розробленому проекті землеустрою чи той факт, що проект землеустрою не відповідає вимогам закону або є необґрунтованим. Сама по собі констатація факту, що площа відведеної земельної ділянки є більшою у математичному порівнянні з площею нерухомості, без обґрунтування належними та допустимими доказами, не може вважатися належним обґрунтуванням позову та не дає підстав для його задоволення. 
Аналогічну позицію зі спору, що виник у подібних правовідносинах викладено у постанові Верховного Суду від 03.03.2021 у справі № 910/12366/18. 
Таким чином, як вже зазначалося вище за текстом постанови, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору оренди землі від 25.09.2020 щодо земельної ділянки площею 0,1857 га з кадастровим номером 5110136900:20:021:0018 за адресою: м. Одеса, проспект Небесної Сотні, 30-А.
Стосовно позовних вимог прокурора про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю “ТЕКА”, м. Одеса повернути територіальній громаді міста Одеси земельну ділянку з кадастровим номером 5110136900:20:021:0018 площею 0,1857 га за адресою: місто Одеса, проспект Небесної Сотні, 30-А (реєстраційний номер в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2178006851101), то з огляду на те, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність тверджень прокурора щодо недійсності спірного договору, відтак і немає підстав для зобов`язання відповідача-2 повернути територіальній громаді міста Одеси земельну ділянку, у зв`язку з чим висновки місцевого господарського суду в цій частині є обґрунтованими. 
Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).
Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст. 78 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Тлумачення змісту ст.79 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що ця стаття покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Аналогічний висновок Верховного Суду викладений у постанові від 16.02.2021 у справі №927/645/19.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою ВС у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Надаючи оцінку всім доказам та доводам прокурора у їх сукупності із застосуванням стандарту доказування «вірогідності доказів», судова колегія доходить висновку про те, що останнім не доведено належними, допустимими, достовірними та вірогідними доказами підстави для визнання недійсним договору оренди землі та зобов`язання повернути територіальній громаді міста спірну земельну ділянку саме визначеним ним відповідачем.
У відповідності до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 08.12.2025 року у справі №916/2418/25 не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 08.12.2025 року у справі №916/2418/25 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Крім того, ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.04.2026 заяву заступника керівника Київської окружної прокуратури міста Одеса в інтересах держави про забезпечення позову від 08.04.2026 (вх. 1450/26) у справі №916/2418/25 задоволено частково; заборонено суб`єктам державної реєстрації прав: державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад (крім міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення), посадовим особам Міністерства юстиції України та посадовим особам територіальних органів Міністерства юстиції України вчиняти реєстраційні дії переходу речового права оренди, зміни інформації про суб`єкта речового права оренди, реєстрації похідних прав (суборенди) стосовно земельної ділянки площею 0,1857 га з кадастровим номером 5110136900:20:021:0018 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2178006851101); у задоволенні решти заяви заступника керівника Київської окружної прокуратури міста Одеса в інтересах держави про забезпечення позову від 08.04.2026 (вх. 1450/26) у справі №916/2418/25 відмовлено.
Відповідно до ч. 9 ст. 145 Господарського процесуального кодексу України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.
З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає за потрібне скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.04.2026 у справі №916/2418/25.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 08.12.2025 року у справі №916/2418/25 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 08.12.2025 року у справі №916/2418/25 залишити без змін.
Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.04.2026 у справі № 916/2418/25, а саме: зняти заборону суб`єктам державної реєстрації прав: державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад (крім міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення), посадовим особам Міністерства юстиції України та посадовим особам територіальних органів Міністерства юстиції України вчиняти реєстраційні дії переходу речового права оренди, зміни інформації про суб`єкта речового права оренди, реєстрації похідних прав (суборенди) стосовно земельної ділянки площею 0,1857 га з кадастровим номером 5110136900:20:021:0018 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2178006851101).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.
Вступна і резолютивна частини постанови проголошені в судовому засіданні 11.06.2026 року.
Повний текст постанови складено 15.06.2026 року.

Головуючий суддя 	Г.І. Діброва	
Судді 	Я.Ф. Савицький	
 	А.І. Ярош