ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року	м. Львів	Справа №380/23083/25 пров. №А/857/21528/26	

суддя в 1-й інстанції – Мартинюк В.Я.

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Кушнір В.О., 
суддів Гуляка В.В., Ільчишин Н.В.
за участю:
секретаря судового засідання: Плесак М.В.
представника позивача Оприська М.В.
представника відповідача Твердовської У.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 березня 2026 року, ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Львові у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Грін Маркет Плюс» до Головного управління ДПС у Львівській області про скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ: 
І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
1.1. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
ТОВ «Грін Маркет Плюс» (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до Головного управління ДПС у Львівській області (далі - відповідач), в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №37005/13-01-07-07 від 12.08.2025 року; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №37006/13-01-07-07 від 12.08.2025 року.

1.2. КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09 березня 2026 року позов задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано, прийняті Головним управлінням ДПС у Львівській області, податкові повідомлення-рішення від 12.08.2025 року за №37005/13-01-07-07 та за №37006/13-01-07-07.

1.3. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ТА УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ 
Не погоджуючись із вказаним рішенням Головне управління ДПС у Львівській області подало апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. 
В обґрунтування своєї позиції представник апелянта вказує, що встановлення контролюючим органом ознак фіктивності контрагентів свідчить про ризиковий характер діяльності платника податку, який здійснює з ними господарські операції. У свою чергу, це є підставою для прийняття рішення про відповідність такого платника п.8 Критеріїв ризиковості платника податку, оскільки наявність господарських зв`язків із підприємствами, що не здійснюють реальної економічної діяльності, підриває достовірність податкової інформації та створює ризики штучного формування податкового кредиту.
Також, апелянт звертає увагу, що придбаний автомобіль є транспортним засобом преміум-класу, який за своїми технічними та споживчими характеристиками не є об`єктивно необхідним для здійснення господарської діяльності позивача у сфері торгівлі сільськогосподарською продукцією. Позивачем не наведено жодного економічного розрахунку, який би підтверджував доцільність придбання саме такого транспортного засобу з точки зору отримання економічного ефекту або збільшення обсягів оподатковуваних операцій. 
Отже, суд першої інстанції, на думку апелянта, безпідставно дійшов висновку про використання спірного транспортного засобу у господарській діяльності позивача, оскільки такий висновок не підтверджується належними та допустимими доказами та ґрунтується виключно на документах загального характеру, які не розкривають фактичного змісту та спрямованості використання автомобіля. Надані позивачем договір страхування, чеки на придбання пального та документи щодо зберігання транспортного засобу лише свідчать про факт його утримання, однак жодним чином не доводять використання саме у межах господарської діяльності.

1.4.ПОЗИЦІЯ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на протиправності податкових повідомлень-рішень, вважає рішення суду законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін. Окрім іншого, вказує, що рішення про відповідність платника податку на додану вартість критеріям ризиковості платника податку від 07.05.2025 року №103663, на яке посилається відповідач у відзиві, було визнано протиправним та скасоване рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.06.2025 року у справі №160/14132/25.

1.5. МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ ТА ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ 
Відповідно до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін з наступних підстав. 

ІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
2.1 ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДАМИ
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що за результатами документальної позапланової виїзної перевірки позивача з питань дотримання податкового законодавства при декларуванні за травень 2025 року від`ємного значення з податку на додану вартість, у тому числі заявленого до відшкодування з бюджету відповідачем складено акт від 15.07.2025 року за №32128/13-01-07-07/44867488.
У висновках акта перевірки зазначено про такі порушення податкового законодавства:
- п.200.1, п.200.4 ст.200 та відповідно до п.200.14 "в" ст.200 ПК України відмовлено в наданні заявленої суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника податків у банку за травень 2025 року у сумі 979104 гривні;
- п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187 ПК України, завищено податкове зобов`язання з податку на додану вартість по операціях та безпідставно виписаних податкових накладних на загальну суму податку на додану вартість 333688 гривень;
- п.187.1 ст.187, п.188.1 ст.188, п.189.1 ст.189, п.198.5 ст.198 ПК України, занижено податкове зобов`язання з податку на додану вартість у зв`язку з не нарахуванням податкових зобов`язань на загальну суму 333688 грн.;
- п.201.10 ст.201 ПК України, встановлено відсутність реєстрації в єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної при здійсненні операцій відповідно до абзацу "г" п.198.5 ст.198 ПК України на суму 2002128 грн., з них 333688 гривень.
На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 12 серпня 2025 року: за №37005/13-01-07-07, яким у позивачу виявлено відсутність права на отримання бюджетного відшкодування податку на додану вартість за травень 2025 року та відсутність права на врахування такої суми від`ємного значення при наданні бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку у розмірі 979104 грн. 00 коп.; за №37006/13-01-07-07, яким до позивача застосовано штраф в сумі 3400 грн. 00 коп.
Позивач важаючи протиправними податкові повідомлення-рішення, звернувся з позовом до суду, в якому просив суд визнати їх протиправними та скасувати.

2.2. ДОВОДИ ТА МОТИВИ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА 
Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовані Податковим кодексом України (далі - ПК України).
Згідно п.200.1 ст.200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
Відповідно до пункту 200.4 статті 200 ПК України при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:
а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -
б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на відповідний рахунок платника податку в банку/небанківському надавачу платіжних послуг та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету;
в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.
Верховний Суд у постанові від 13.10.2023 року, справа №822/1451/16, сформував такий висновок щодо застосування підп."б" п.200.4 ст.200 ПК України: "Аналіз положень підпункту "б" пункту 200.4 статті 200 ПК України свідчить, що для декларування суми відшкодування ПДВ мають одночасно дотримуватись такі вимоги: сума ПДВ має бути фактично сплаченою отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України; сума ПДВ не повинна перевищувати суму, обчислену за формулою відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 ПК України на момент отримання контролюючим органом податкової декларації з ПДВ.
Відтак, для відшкодування ПДВ вимагається від платника саме сплата цієї суми постачальникам (або до державного бюджету), а не покупцями платнику, за рахунок чого останній формує свої податкові зобов`язання.".
Аналогічна правова позиція відображена у постановах Верховного Суду від 26.03.2020 року, справа №803/979/16 та від 05.03.2019 року, справа №807/782/17
Щодо податкового повідомлення-рішення №37006/13-01-07-07 колегія суддів робить наступні висновки.
Так, апелянт стверджує, що позивач здійснив операцію з придбання автомобіля Mercedes-Benz GLS 450 d 4MATIC 7 без розумної економічної причини (ділової мети) по операціях з придбання автомобіля Mercedes-Benz GLS 450 d 4MATIC 7.
Разом з тим, у матеріалах справи наявні достатні та достовірні докази на підтвердження факту придбання згаданого автомобіля платником податків, а саме: договір купівлі-продажу автомобіля №0452600604 від 23.04.2025 року між позивачем та ТзОВ «УКРАВТО ЛЬВІВ»; видаткова накладна №0452600604 від 30.04.2025 року; податкові накладні №889 від 23.04.2025 року на суму 450000,00грн. з податком на додану вартість та №899 від 29.04.2025 року на суму 5424624 грн. 41 коп. з податком на додану вартість; банківські виписки щодо оплати вартості авто (платіжні інструкції №885 від 23.04.2025 року та №251 від 29.04.2025 року).
Згідно підп.14.1.231 п.14.1 ст.14 ПК України розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.
Відповідно до абзацу 6 цього ж підпункту передбачено, що цей підпункт застосовується для цілей статті 39 цього Кодексу, в тому числі при доведенні обставин, що свідчать про відсутність ділової мети, у випадках, визначених пунктом 140.5 статті 140 цього Кодексу, які передбачають застосування відповідних положень статті 39 цього Кодексу.
Згідно статті 39 ПК України підп.14.1.231 п.14.1 ст.14 ПК України застосовується до контрольованих операцій, якими, згідно підп.39.2.1.1. підп.39.2.1 п.39.2 ст.39 цього ж Кодексу, є: господарські операції, що здійснюються з пов`язаними особами - нерезидентами, в тому числі у випадках, визначених підпунктом 39.2.1.5 цього підпункту; зовнішньоекономічні господарські операції з продажу та/або придбання товарів та/або послуг через комісіонерів-нерезидентів; господарські операції, що здійснюються з нерезидентами, зареєстрованими у державах (на територіях), включених до переліку держав (територій), затвердженого Кабінетом Міністрів України відповідно до підпункту 39.2.1.2 цього підпункту, або які є резидентами цих держав (територій); господарські операції, що здійснюються з нерезидентами, організаційно-правова форма яких включена до переліку організаційно-правових форм, затвердженого Кабінетом Міністрів України відповідно до підпункту 39.2.1.2-1 цього підпункту; господарські операції (у тому числі внутрішньогосподарські розрахунки), що здійснюються між нерезидентом та його постійним представництвом в Україні.
В даному випадку суд апеляційної інстанції погоджується з твердженням представника позивача, що господарська операція з придбання позивачем автомобіля від ТзОВ «УКРАВТО ЛЬВІВ» не підпадає під законодавчий перелік контрольованих операцій. 
Пунктом 140.5 статті 140 ПК України визначаються правила оподаткування податком на прибуток підприємств.
Контролюючий орган за відсутності правових підстав надавав оцінку згаданій господарській операції з придбання автомобіля через призму поняття "розумна економічна причина (ділова мета)", у зв`язку з чим діяв не у відповідності до вимог чинного законодавства.
Крім того, на підтвердження використання автомобіля у господарській діяльності позивачем було надано (договір страхування №777.25.05127 від 01.05.2025 року та платіжні доручення про оплату страхових платежів; чеки про оплату за пальне; документи, які підтверджують використання гаражу для зберігання автомобіля).
Судом критично оцінюється твердження відповідача про відсутність документів щодо списання пального, шляхових листів, відрядних документів, оскільки факт використання у господарській діяльності може бути підтверджений і іншими документами, у тому числі, ті які були додані до матеріалів справи та могли бути дослідженні під час проведення перевірки. 
Отже, наведене у своїй сукупності вказує на те, що податкове повідомлення-рішення №37005/13-01-07-07 не відповідає критеріям правомірності, передбачених п.1 та п.3 ч.2 ст.2 КАС України. 
Щодо податкового повідомлення-рішення №37006/13-01-07-07, суд зазначає наступне.
В акті перевірки зазначено, що позивачем занижено податкове зобов`язання з податку на додану вартість у зв`язку з ненарахуванням податкових зобов`язань при використанні їх в негосподарській діяльності на загальну суму 333688 грн. 00 коп., оскільки перевіркою не підтверджено реалізацію товару Товариству з обмеженою відповідальністю "ВІЯН". З урахуванням такого висновку контролюючий орган уважає, що позивачем не зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні при здійсненні операцій відповідно до п.198.5 "г" ст.198 ПК України.
Отже, висновок контролюючого органу щодо не реєстрації податкових накладних базується на висновку про відсутність фактичного руху активів по господарській операції між позивачем та ТзОВ "ВІЯН".
Судом першої інстанції досліджувалися обставини наявності фактичного руху активів по господарській операції між позивачем і ТзОВ "ВІЯН" та наявність складу правопорушення, за яке до позивача застосовано штраф, передбачений ст.120-1 ПК України.
Згідно абзацу першого п.185.1 ст.185 ПК України, об`єктом оподаткування є операції платників податку з:
а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу у володіння та користування лізингоодержувачу/орендарю;
б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу;
в) ввезення товарів на митну територію України;
г) вивезення товарів за межі митної території України;
е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.
Відповідно до абзацу першого п.187.1 ст.187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:
а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на рахунок платника податку в банку/небанківському надавачу платіжних послуг як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг, оплата яких здійснюється електронними грошима, - дата зарахування електронних грошей платнику податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, на електронний гаманець, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;
б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку. Для документів, складених в електронній формі, датою оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку, вважається дата, зазначена у самому документі як дата його складення відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", незалежно від дати накладення електронного підпису.
Згідно п.189.1 ст.189 ПК України, у разі здійснення операцій відповідно до пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу база оподаткування за необоротними активами визначається виходячи з балансової (залишкової) вартості, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), а за товарами/послугами - виходячи з вартості їх придбання.
Відповідно до абзацу першого п.198.5 ст.198 ПК України, платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися:
а) в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України;
б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу);
в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів;
г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).
Верховним Судом сформовано основні судові доктрини як методи боротьби з недобросовісними платниками податків, а саме:
- превалювання сутності над формою (постанови Верховного Суду від 10 квітня 2020 року у справі № 440/1082/19, від 10 березня 2020 року у справі № 816/1601/14 та інші);
- ділової мети (постанови Верховного Суду від 21 січня 2020 року у справі № 2а-0870/1161/11, від 21 липня 2020 року у справі № 816/191/17 та інші);
- дослідження ланцюга постачання (постанови Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 640/12691/19, 12 жовтня 2022 року у справі № 520/2388/2020 та інші).
Застосовуючи до спірних правовідносин судові доктрини, суд першої інстанції виходив з наступного.
Абзацом першим пункту 44.1 статті 44 ПК України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, інформації, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абзац другий цього ж пункту).
Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» 16 липня 1999 року №996-XIV (тут і надалі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Абзацом п`ятим статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» врегульовано, що господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Абзацом тринадцятим цієї ж статті передбачено, що первинним документом уважається документ, який містить відомості про господарську операцію.
Згідно частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів, продовжується у цій частині, можуть складатися зведені облікові документи.
Як наслідок, формування фінансових показників, які враховуються при визначені оподатковуваного прибутку підприємства, а також податкового кредиту для цілей визначення суми податкових зобов`язань з ПДВ повинно здійснюватися тільки щодо фактичного здійснення господарських операцій, підтверджених належним чином оформленими первинними документами та іншими обліковими документами, складання яких для оформлення операцій певного виду передбачено правовими нормами. При цьому презюмується, що такі документи є достовірними, а зафіксована в них інформація розкриває справжній зміст господарської операції, свідчить про її економічну вигоду (виправданість, ризик). Якщо певна господарська операція не відбулася або її зміст інший, ніж той, стосовно якого складені документи, підстави для відтворення фінансових показників операції в податковому обліку відсутні (в разі якщо документи складені про людське око) або ж операція відтворюється відповідно до її дійсного змісту, що відповідає такому принципу превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми (стаття 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).
Оцінюючи докази, які були предметом дослідження під час перевірки, через призму наведеного, суд зазначає таке.
Між позивачем (постачальник) та ТзОВ «ВІЯН» (покупець) укладено договір поставки продукції від 31.01.2025 року за №99.
На підтвердження виконання даного договору матеріали справи містять видаткові накладні за №397, за №398, за №399, за №400 від 24 квітня 2025 року; платіжні інструкції за №593, за №594, за №595, за №596 від 24.04.2025 року та товарно-транспортні накладні №Р397 та №Р399 від 24 квітня 2025 року.
Позивачем також виписано податкові накладні за №82, за №83, за №84, за №85 від 24.04.2025 року, які зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Сукупність наведених доказів вказують на підтвердження позивачем обставин зміни в структурі активів, власному капіталі, що знайшло відображення у документах фінансової та податкової звітності.
При цьому, встановлені під час перевірки обставини відсутності у контрагента позивача фізичної та технічної можливості вчинення таких господарських операцій, не можуть обґрунтовувати висновки контролюючого органу, оскільки такі знаходились поза межами його контролю.
Верховний Суд у пунктах 48 та 49 постанови від 12 жовтня 2022 року справа №520/2388/2020 зазначив: «Щодо посилання відповідача на те, що висновки про нереальність здійснення господарських операцій зроблені на підставі аналізу узагальненої податкової інформації, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки співставлення даних податкової звітності з даними внутрішніх баз даних контролюючого органу як етапу контрольно-перевірочної роботи не передбачає здійснення податковим органом оцінки дотримання платником вимог податкового законодавства і аналізу змісту та характеру правовідносин, що стали підставою для формування даних податкового обліку платника, адже питання правильності відображення платником в обліку проведених господарських операцій досліджуються податковим органом при проведенні податкової перевірки платника з дослідженням фінансово-господарських документів, пов`язаних з нарахуванням і сплатою податку. Записи у інформаційних базах податкового органу до первинних або інших документів, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку платника податків, не відносяться. А тому нарахування податків не може ґрунтуватися тільки на даних, які містяться в інформаційних базах контролюючого органу, без врахування даних первинних документів.
Інформація з баз даних АІС Податковий блок та податкова інформація щодо контрагентів позивача, на яку посилався відповідач, не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів. Крім того, податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку-покупця від перебування його контрагента за юридичною адресою, дотримання ним податкової дисципліни та правильності ведення податкового або бухгалтерського обліку.».
Бази даних АІС Податковий блок, які містять інформацію щодо контрагентів позивача, в силу положень ч.2 ст.74 КАС України, не можуть уважатись допустимими доказами, та у сукупності з наведеними первинними документами, вказувати на «нереальність» досліджених господарських операцій.
Висновок контролюючого органу про мету штучного формування податкового кредиту для згаданого контрагента, окрім аналізу господарських операцій щодо їх «нереальності» інших обґрунтувань не містить.
Досліджуючи наявності у складі податкового правопорушення такого елементу як вини, суд відзначає таке.
Діяння вважаються вчиненими умисно, якщо існують доведені контролюючим органом обставини, які свідчать, що платник податків удавано, цілеспрямовано створив умови, які не можуть мати іншої мети, крім як невиконання або неналежне виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи (абзац другий п.109.1 ст.109 ПК України).
Верховний Суд у п.55 постанови від 12 жовтня 2022 року справа № 520/2388/2020 зазначив: «… Порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог законодавства щодо формування витрат чи податкового кредиту, а тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.».
Відтак, податковий орган, роблячи висновок про наявність у діях платника податків вини повинен дослідити удаваність, цілеспрямоване створення умов, які не можуть мати іншої мети, крім як невиконання або неналежне виконання вимог податкового законодавства, у тому числі через його обізнаність щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.
Зміст акта перевірки вказує на те, що такі обставини податковим органом не досліджувались та не перевірялись, а тому висновок про наявність вини позивача у складі податкового правопорушення не може уважатись обґрунтованим.
В апеляційній скарзі скаржник зауважує, що одним з доказів, які вказують на "нереальність" згаданої господарської операції, є рішення про відповідність платника податку на додану вартість критеріям ризиковості платника податків від 07.05.2025 року №103663 щодо контрагента позивача - ТзОВ "ВІЯН".
Разом з тим, судом першої інстанції було встановлено, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 червня 2025 року по справі №160/14132/25, яке набрало законної сили 27.08.2025 року, згадане рішення від 07.05.2025 року №103663 визнано протиправним та скасовано.
Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується із запереченнями позивача, що рішення від 07.05.2025 року №103663 не може бути одним з доказів на підтвердження "нереальності" господарської операції між позивачем та ТзОВ "ВІЯН".
За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки податкового органу про відсутність реального руху активів між позивачем та ТзОВ "ВІЯН" спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, які також були предметом дослідження під час перевірки.
За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що висновки податкового органу щодо здійснення позивачем операцій, які не є господарською діяльністю платника податку (підпункт "г" пункту 198.5 статті 198 ПК України) на загальну суму 2002128 грн. 00 коп., в тому числі податок на додану вартість 333688 грн. 00 коп., ґрунтуються на припущеннях, які не підтверджені жодними первинними бухгалтерськими документами, та на помилкових висновках про "нереальність" господарської операції позивача з ТзОВ "ВІЯН", що також не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи.

2.3. ВИСНОВКИ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду з наведених вище мотивів, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

2.4. СУДОВІ ВИТРАТИ
Частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин першої - п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з частиною сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Так, на підтвердження вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15000грн, позивачем надано: додатковий договір до договору про надання професійної правничої допомоги №1-0809/25 від 17.04.2026, складений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Грін Маркет Плюс» та адвокатським об`єднанням «Оприско та партнери»; платіжна інструкція №1349 від 17.04.2026 щодо сплати Товариством з обмеженою відповідальністю «Грін Маркет Плюс» адвокатському об`єднанню «Оприско та партнери» коштів у розмірі 15000,00грн за надання правничої допомоги згідно договору №1-0809/25 від 17.04.2026.
Проаналізувавши зміст указаних документів, суд вважає підтвердженими позивачем понесених витрат за надання професійної правничої допомоги у цій справі на суму 15000грн.
Водночас, вирішуючи питання відшкодування витрат на оплату правничої допомоги, суд зазначає таке.
При визначенні суми відшкодування судових витрат необхідно виходити з критерію розумності їхнього розміру.
У цій справі при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, надаючи оцінку співмірності заявленої до повернення суми коштів із критеріями, встановленими частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, та беручи до уваги приписи частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із такого:
- дана справа не характеризується наявністю виключної правової проблеми;
- у цій категорії справ, враховуючи підстави даного позову, наявна численна судова практика Верховного Суду щодо застосування норм права в аналогічних відносинах;
- справа, з огляду на правові підстави позову, не стосується встановлення значного обсягу фактичних обставин справи, що потребувало подання позивачем великої кількості письмових доказів та вжиття дій щодо їх збирання.
При цьому суд зауважує, що особа має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. 
Так, згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 11 грудня 2019 року у справі №545/2432/16-а, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
У додатковій постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі №911/2686/18 зазначено, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
У пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Lavents v. Latvia" (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
З огляду на викладене, суд частково погоджується із твердженнями відповідача про те, що заявлена до стягнення сума витрат на правничу допомогу є неспіврозмірною зі складністю справи та не відповідає критерію реальності понесених судових витрат.
Враховуючи принципи обґрунтованості, співмірності і пропорційності судових витрат, зважаючи на наведені вище обставини, суд доходить висновку про необхідність зменшення витрат на професійну правничу допомогу до 5000,00 грн. 
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 березня 2026 року у справі №380/23083/25 – без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Грін Маркет Плюс» витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий суддя	 	В. О. Кушнір 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин  	
Повне судове рішення складено 26.06.26