ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
29 червня 2026 року

м. Київ
справа № 363/5885/24
провадження № 61-3200св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Черняк Ю. В. (суддя - доповідач), Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д.,
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Сенс Банк»,
відповідач -  ОСОБА_1 , законним представником якого є ОСОБА_2 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради, 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 травня 2025 року, ухвалене у складі судді Дьоміної О. П., та постанову Київського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року, ухвалену в складі колегії суддів: Музичко С. Г., Болотова Є. В., Сушко Л. П.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2024 року Акціонерне товариство «Сенс Банк»(далі - АТ«Сенс Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , законним представником якого є ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Позов обґрунтовано тим, що 31 березня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк») та ОСОБА_4 укладено договір кредиту № 36/05-32/384, відповідно до якого банк надав у тимчасове користування, на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 34 300 євро.
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 36/05-32/384 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , як іпотекодавці, на підставі укладеного з банком договору іпотеки від 31 березня 2006 року № 04/І-128 передали в іпотеку двокімнатну квартиру, загальною площею 46, 7 кв. м, жилою площею 29,10 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року № 5/2019 припинено АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк».
З 15 жовтня 2019 року АТ «Альфа-Банк» є правонаступником всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк». 
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником ОСОБА_4 взятих на себе зобов`язань з поверненя кредиту іпотекодержателем було звернуто стягнення на квартиру іпотекодавців на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» та пункту 4.5.3. іпотечного договору, який містить іпотечне застереження про передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Державний реєстратор Максюта Д. В. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 39598525 від 09лютого 2018 року. 
08 листопада 2019 року державним реєстратором Максютою Д. В. зареєстровано за АТ «Альфа-Банк» право власності на двокімнатну квартиру, загальною площею 46,7 кв. м, жилою площею 29,10кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
У вказаній квартирі зареєстрований ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вважає, що оскільки іпотекодержатель набув у власність предмет іпотеки, то відповідач ОСОБА_1 , втративши право власності на квартиру, відповідно до статті 317 ЦК України втратив і право користування нею. 
Крім того, малолітній ОСОБА_1 зареєстрований в зазначеному житловому приміщенні вже після укладення договору іпотеки, тобто передача в іпотеку відбулась раніше за реєстрацію в ній малолітньої особи. 
Банк звертався до відповідача з вимогою звільнення житлового приміщення, зняття з реєстраційного обліку, намагався врегулювати питання в досудовому порядку.
Проте, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у квартирі, відповідач продовжує користуватися нею та відмовляється добровільно виселятися. Такі дії відповідача створюють перешкоди у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном. Оскільки відповідач не є власником квартири, його реєстрація в ній без будь-яких правових підстав, фактично порушує законні права власника - банку, то відповідач підлягає визнанню такими, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.
12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» було затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк».
На підставі викладеного, АТ «Сенс Банк» просило суд визнати   ОСОБА_1 ,    ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування двокімнатною квартирою, що знаходиться за адресою:       АДРЕСА_1 , а також покласти на відповідача судові витрати.
Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 22 травня 2025 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 січня 2026 року, у задоволенні позову АТ «Сенс Банк» відмовлено.
Рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду мотивовано тим, що спірна квартира є єдиним місцем проживання малолітнього ОСОБА_1 , який має статус дитини-сироти.
На підтвердження вимог щодо визнання особи такою, що втратила право користування житлом, позивач не надав суду доказів, зокрема, відповідних актів, складених балансоутримувачем будинку, щодо встановлення періоду часу та причин можливого не проживання малолітнього відповідача у спірній квартирі.
Натомість з висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 19 лютого 2025 року № 56, вбачається, що малолітня дитина - ОСОБА_1 , 2012 року народження, та його опікун - ОСОБА_2 , разом періодично проживають у спірній квартирі. 
Указаним висновком встановлено недоцільним визнання малолітньої дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою за адресою:  АДРЕСА_1 .
Позивачем не доведено факт відсутності у відповідача стійкого зв`язку з вказаним житловим приміщенням, не спростовано, що відповідач використовує спірне житло, яке є іпотечним майном, як місце постійного проживання.
Виселення відповідача буде непропорційним втручанням в контексті приписів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція).
Апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки права відповідача також повинні бути захищені, і будь-яке втручання, що призводить до позбавлення його прав на житло, повинно ґрунтуватися на вимогах закону, бути обґрунтованим і необхідним для захисту прав позивача, при цьому не накладаючи надмірний тягар на відповіда.
Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню до них, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
11 березня 2026 року АТ «Сенс Банк» подало до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» касаційну скаргу на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 травня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 січня 2026 року.
Ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2026 року касаційну скаргу АТ «Сенс Банк» залишено без руху для усунення недоліків, зазначено строк виконання ухвали суду, попереджено про наслідки її невиконання.
У наданий судом строк заявник направив до суду матеріали на усунення недоліків, зазначених в ухвалі Верховного Суду від 25 березня 2026 року.
Ухвалою Верховного Суду від 07 квітня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано із суду першої інстанції цивільну справу № 363/5885/24.
21 квітня 2026 року матеріали цивільної справи № 363/5885/24 надійшли до Верховного Суду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі АТ «Сенс Банк» просить скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 травня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 січня 2026 року, прийняти нову постанову про задоволення позову банку.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14; постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 15 травня 2019 року у справі № 678/301/12, від22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19; постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від: 05 вересня 2019 року усправі № 638/2304/17, 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21, 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19; постановах Верховного Суду від: 06 лютого 2018 року у справі № 229/3757/15-ц, 06 лютого 2019 року у справі № 570/3689/16-ц, 29 вересня 2021 року у справі № 344/12708/19, 08 грудня 2021 року у справі № 209/2032/14-ц, 02 лютого 2022 року у справі № 707/1695/18, 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21, 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21, 02 квітня 2025 року у справі № 336/1859/20 (пункт 1 частини другої статті 389ЦПК України).
Касаційну скаргу мотивовано тим, що судом першої та апеляційної інстанції невірно застосовано норми матеріального права - положення частини першої статті 29, статті 391 ЦК України, не дотримано вимог статей 79-81 ЦПК України щодо подання доказів та доказування, оскільки не враховано, що матеріали справи містять докази на підтвердження того, що відповідач на момент вирішення спору проживає в іншій квартирі, а тому права останнього не буде порушено внаслідок задоволення позову.
Гарантія надання іншого постійного житлового приміщення поширюється на осіб, для яких житло, з якого вони підлягають виселенню у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, є єдиним об`єктом житлової нерухомості, що перебуває у їхній власності або користуванні. За наявності в особи у власності іншого (інших) об'єкта житлової нерухомості, яким вона має право безперешкодно користуватись, така особа може підлягати виселенню з іпотечного житла без надання іншого житлового приміщення
Інше тлумачення положень частини другої статті 109 ЖК України допускало б покладення індивідуального надмірного тягаря на іпотекодержателя.
Для вирішення питання щодо визнання осіб такими, що втратили право користування майном (наслідок - виселення), необхідно встановити, чи проживають та користуються відповідачі спірним житлом, чи мають вони інше житло, оцінити доводи сторін щодо співмірності втручання у мирне володіння майном і дотримання балансу між правом власності позивача на квартиру та правом користування цією квартирою відповідачами
З інформації, наданої Службою у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради від 03 жовтня 2024 року №478/01-09, вбачається, що малолітнього ОСОБА_1 влаштовано під опіку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка разом з дитиною проживає за адресою:          АДРЕСА_2 . Інформація про зміну місця проживання опікуна та дитини-сироти до служби у справах дітей не надходила. Тобто наявними в матеріалах справи доказами встановлено факт проживання відповідача за іншою адресою.
Реєстрація місця проживання дитини в житловому приміщенні боржника, яке є об`єктом іпотеки, є способом перешкоджання зверненню стягнення на таке майно, що свідчить про зловживання боржником своїми процесуальними правами та створення штучних перешкод для виконання виконавчого документа у повному обсязі. 
Відзив на касаційну скаргу від законного представника відповідача до суду не надходив
Фактичні обставини справи, встановлені судами
31 березня 2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 (мати малолітнього відповідача) укладено договір кредиту № 36/05-32/384, відповідно до пункту 1.1 якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпечності, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 34 300 євро зі сплатою 10,5 % процентів річних за користування кредитом щомісячно на строк до 30 березня 2016 року.
31 березня 2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (іпотекодавці 1, 2, 3 відповідно) укладено іпотечний договір № 04/І-128, відповідно до умов якого іпотекодавці передають в іпотеку іподекодержателю, в якості забезпечення виконання іпотекодавцем 1 зобов`язань перед іпотекодержателем за договором кредиту № 36/05-32, а також зобов`язань іпотекодавців за цим договором, - нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру, загальною площею 46,7 кв. м, житловою площею 29,1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Кравцовою О. В. та зареєстровано в реєстрі за №364.
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 395617788 від 19 вересня 2024 року вбачається, що з 07 лютого 2018 року право власності на квартиру за АДРЕСА_3 , зареєстровано за АТ «Альфа-Банк», підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 3959825 від 09 лютого 2018 року; документи, подані для державної реєстрації: іпотечний договір №364 від 31 березня 2006 року; копія письмової вимоги про усунення порушень від 25 вересня 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк»; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку, виданий 25 вересня 2017 року, передавальний акт між АТ «Укрсоцбанк» та АТ «Альфа-Банк».
Відповідно до листа міського голови Вишгородської міської ради від 05 лютого 2024 року № 02-14/295 за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована одна особа - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно з інформації, наданої Службою у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради від 03 жовтня 2024 року за №478/01-09, малолітнього ОСОБА_1 влаштовано під опіку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка разом з дитиною проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Станом на 03 жовтня 2024 року інформація про зміну місця проживання опікуна та дитини-сироти до служби у справах дітей не надходила.
04 жовтня 2024 року представником АТ «Сенс Банк», який є правноаступником АТ «Альфа-Банк», на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_1 направлено вимогу про добровільне виселення з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 28 жовтня 2020 року № 553 над малолітнім ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначено опікуном ОСОБА_2 . Крім того, вирішено закріпити за малолітнім ОСОБА_1 житло за адресою: АДРЕСА_1 , в якому він зареєстрований та має право користування.
З висновку Органу опіки та піклування Вишгородської міської ради, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 19 лютого 2025 року № 56 «Про недоцільність визнання малолітньої дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як таким, що втратив право користування майном», вбачається, що малолітній ОСОБА_1 має статус дитини-сироти (розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 07 липня 2020 року № 327). Опікуном малолітньої дитини-сироти призначено ОСОБА_2 (розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 28 жовтня 2020 року № 553). Працівниками служби у справах дітей та сім?ї Вишгородської міської ради 31 січня 2025 року було здійснено обстеження умов проживання дитини-сироти за адресою: АДРЕСА_1 . Для ОСОБА_7 відведено окрему кімнату. Приміщення облаштоване необхідними для повноцінного розвитку, навчання та відпочинку малолітньої дитини меблями та комп?ютерною технікою, а саме: в наявності диван, комод, письмовий стіл, стільці, тумба, комп?ютерна техніка. Зі слів ОСОБА_2 , опікуна дитини, вона разом із дитиною періодично проживають у квартирі за вищевказаною адресою.
Також було здійснено обстеження умов проживання дитини-сироти за іншою адресою: АДРЕСА_2 . Для ОСОБА_7 відведена окрема кімната, яка облаштована необхідними для повноцінного розвитку, навчання та відпочинку дитини меблями, а саме: в наявності ліжко, шафа, письмовий стіл, стільці, комп?ютерна техніка. Кімната чиста, суха, світла, простора. 
З урахуванням думки членів комісії з питань захисту прав дитини Вишгородської міської ради, орган опіки та піклування вважає за недоцільне визнати малолітню дитину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Предметом заявленого банком позову є визнання малолітнього ОСОБА_1 , законним представником якого є ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, яке було передано в іпотеку та на яке позивач звернув стягнення в позасудовому порядку на підставі Закону України № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) та застереження, яке міститься в іпотечному договорі.
Відповідно до статті 1 Закону № 898-IV іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Частиною першою статті 3 Закону № 898-IV визначено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частини першої статті 33 Закону № 898-IV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
У частині третій статті 33 Закону № 898-IV визначено, що існують такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки:
- судовий (на підставі рішення суду);
- позасудовий (на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).
Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону № 898-IV).
Згідно із частиною третьою статті 36 Закону № 898-IV договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати, зокрема, передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього ж Закону.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки (частина перша статті 37 Закону № 898-IV).
Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону № 898-IV).
Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина друга статті 40 Закону № 898-IV).
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частиною четвертою статті 10 ЦПК України під час розгляду справи суд застосововує як джерело права Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Зміст статті 8 Конвенції досліджувався у низці рішень ЄСПЛ, який вказав, зокрема, на такі аспекти визначеного конвенцією права на повагу до свого житла.
Концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ від 25 вересня 1996 у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» («Buckley v. the United Kingdom»)).
У рішенні від 24 листопада 1986 року у справі «Гіллоу проти Сполученого Королівства» («Gillow v. the United Kingdom») ЄСПЛ сформулював широке тлумачення цього поняття. Житлом визнається не лише нерухомість, де особа фактично постійно живе на законних підставах, але й місце, куди особа має намір повернутися, підтримує достатні зв`язки і вважає його своїм «домом».
Захист права власності є предметом регулювання статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, яка гарантує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
Для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна, у тому числі житла особи, мають значення обставини, за якими майно було набуто у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
Стала практика ЄСПЛ свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет відповідності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном гарантіям статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, а саме: 1) чи є втручання законним; 2) чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; 3) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Стаття 109 ЖК України закріплює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення.
Відповідно до частини першої зазначеної статті виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК України).
Звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина третя статті 109 ЖК України). 
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду України щодо порядку застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК України (див., зокрема: постанови від 22 червня 2016 року в справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, було роз`яснено), частина друга статті 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Таким чином, під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на житлове приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК України. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 31 жовтня 2018 року в справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) погодилася з такими висновками.
У постановах від 13 березня 2019 року в справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19) та від 12 червня 2019 року в справі № 205/578/14-ц (провадження № 14-48цс19) Велика Палата Верховного Суду визначила, що в разі якщо сторони договору іпотеки передбачили в ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням процедури, передбаченої у частині другій статті 40 Закону № 898-IV та у частині третій статті 109 ЖК України.
Аналізуючи статтю 109 ЖК України, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, що здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.
Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК України відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.
Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК України. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.
Такі висновки викладено у тому числі у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22).
Враховуючи те, що відповідач у справі неповнолітній ОСОБА_1 має особливий статус - дитини-сироти, то при вирішенні питань про звернення стягнення на його житло, підлягають застосуванню у тому числі норми спеціального законодавства України, а саме: закону України від 13.01.2005 № 2342-IV «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», який гарантує збереження права дітей-сиріт на житло. 
Так, відповдіно до положень частин першої-третьої статті 32 цього закону України, за дітьми-сиротами зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім`ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування за місцем знаходження житла дітей несуть відповідальність за збереження зазначеного у частині першій цієї статті житла і повернення його дітям-сиротам після завершення терміну перебування у сім`ї опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Жилі приміщення, в яких проживали діти-сироти до влаштування їх у сім`ї громадян України, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також щодо яких є рішення суду, не можуть бути відчужені без отримання згоди на таке від органів опіки та піклування, яка може надаватися лише в разі гарантування збереження права на житло таких дітей.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У справі, яка є предметом касаційного розгляду, судами попередніх інстанцій встановлено, що 31 березня 2006 року між АКБСР«Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 (матір`ю ОСОБА_1 ) було укладено договір кредиту № 36/05-32, згідно з пунктами 1.1., 1.2. якого банк надав позичальниці у тимчасове користування, на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання (на поточні потреби) грошові кошти у розмірі 34 300 євро.
На забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором 31 березня 2006 року з банком було укладено договір іпотеки № 04/І-128, за яким ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 передали в іпотеку двокімнатну квартиру, загальною площею 46,7 кв. м, жилою площею 29,10 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до пунктів 1.2., 1.3. договору іпотеки № 04/І-128 вартість предмета іпотеки за згодою сторін становить заставну вартість 262 600 грн, що еквівалентно 42 989,42 євро; вартість предмета іпотеки відповідно до Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 10134420, виданого Обухівським бюро технічної інвентаризації 01 лютого 2006 року, становить 15 715 грн.
Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (інформаційна довідка від 19 вересня 2024 року № 395617788) власником квартири АДРЕСА_4 , з 07 лютого 2018 року є АТ «Альфа-Банк», а до цього вказана квартира належала ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , по 1/3 частки кожному, на підставі свідоцтва про право власності від 29 грудня 1997 року, виданого Вишгородською міською радою згідно з розпорядженням від 29 грудня 1997 року № 166.
Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що вказану квартиру, в якій проживає відповідач, набуто не за кредитні кошти.
Оскільки квартиру набуто не за кредитні кошти, а позивач звернув стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, при цьому відповідач відмовляється добровільно звільняти житлове приміщення, то його виселення повинно відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону № 898-IV та частин першої-третьої статті 109 ЖК України з наданням іншого постійного житлового приміщення.
Позивачем не надано доказів того, що: по-перше, відповідач не використовує спірне житло, яке є іпотечним майном, як місце постійного проживання; по-друге, має інше житло, і по-третє, доказів того, що існує можливість надання йому іншого постійного житлового приміщення.
Аргументи заявника з посиланням на інформацію, надану Службою у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради, про те, що малолітній   ОСОБА_8 разом з опікуном   ОСОБА_2 проживають за адресою:         АДРЕСА_2 асть, вказаних висновків не спростовують.
Матеріали справи містять висновок Органу опіки та піклування Вишгородської міської ради, затверджений рішенням Виконавчого комітету Вишгородської міської ради 19 лютого 2025 року № 56 «Про недоцільність визнання малолітньої дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування майном».
Згідно з указаним висновком малолітній ОСОБА_1 має статус дитини-сироти, його опікуном призначено ОСОБА_2 . Працівниками служби у справах дітей та сім?ї Вишгородської міської ради 31 січня 2025 року було здійснено обстеження умов проживання дитини-сироти за адресою: АДРЕСА_1 . Для ОСОБА_9 відведена окрема кімната, приміщення облаштоване необхідними для повноцінного розвитку, навчання та відпочинку малолітньої дитини меблями та комп?ютерною технікою. Зі слів ОСОБА_2 вона разом із дитиною періодично проживають у вказаній квартирі. Також, було здійснено обстеження умов проживання дитини-сироти за іншою адресою: АДРЕСА_2 . 
Врахувавши викладене, Орган опіки та піклування вважав за недоцільне визнати малолітнього ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 , як законний представник малолітнього відповідача, в судовому засіданні в суді першої інстанції пояснила суду, що вони разом з хлопчиком мешкають в квартирі АДРЕСА_3 . Володимир до спірної квартири звик, йому в ній зручно, а в квартирі на АДРЕСА_2 вони іноді проживають, однак ОСОБА_1 не має до цієї квартири жодного відношення, не прописаний в ній та не має права користування.
Суди попередніх інстанцій врахували позиції сторін у справі та докази, надані ними на підтвердження своїх вимог і заперечень, і встановили, що об`єктивних доказів наявності саме у відповідача іншого жилого приміщення позивач не надав. Позивачем не спростовано те, що відповідач використовує спірне житло, яке є іпотечним майном, як місце постійного проживання.
В контексті викладеного, з метою недопущення порушення права відповідача на житло при захисті права власності позивача, суди обгрунтовано врахували, що будь-яке втручання, що призводить до позбавлення особи прав на житло, повинно ґрунтуватися на вимогах закону, бути обґрунтованим і необхідним для захисту прав позивача, при цьому не поладаючи надмірний тягар на відповідача.
Установивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази в їх сукупності, підстави заявленого позову, врахувавши принципи застосування статті 8 Конвенції і статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, практику Верховного Суду щодо системного застосування частини другої статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК України, баланс прав та інтересів сторін спірного правовідношення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені судами обставини та переважно зводяться до необхідності переоцінки доказів, які були предметом дослідження судів попередніх інстанцій.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Суди правильно застосували норми матеріального права та зробили обґрунтовані висновки по суті вирішення пред`явленого позову з урахуванням доказів, наданих сторонами, а також не допустили порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржених судових рішень судом касаційної інстанції.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскільки колегія суддів встановила, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому їх, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України, необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Враховуючи, що касаційна скарга залишається без задоволення, тому відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» залишити без задоволення.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 травня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк 

Г. В. Коломієць

Д. Д. Луспеник