ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2026 м. Дніпро Справа № 904/4621/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі
головуючого судді: Андрейчука Л.В. (доповідач),
суддів: Віннікова С.В., Левшиної Г.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Терентьєвої Олени Юріївни на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 24.02.2026 року (суддя Ярешко О.В.) в частині відмови у задоволенні заяви про закриття провадження у справі та передачі справи за територіальною підсудністю
у справі № 904/4621/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА”, м. Київ
до ОСОБА_1 , м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область
про стягнення 1 110 764, 16 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 1 110 764,16 грн, з яких: 220 041,13 грн – 3 % річних та 890 723,03 грн – інфляційні втрати, нараховані у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання.
В обґрунтування заявлених вимог позивач послався на те, що між ним та Фізичною особою-підприємцем Терентьєвою Оленою Юріївною був укладений договір фінансового лізингу № 00010485 від 16.10.2014, за результатами невиконання умов якого виникла заборгованість, що була предметом судового розгляду у справі № 904/5726/19.
Позивач зазначає, що рішення суду у вказаній справі відповідачем належним чином не виконано, у зв`язку із чим на суму невиконаного грошового зобов`язання відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України нараховано 3 % річних та інфляційні втрати.
На думку позивача, спір виник із правовідносин, пов`язаних із здійсненням відповідачем підприємницької діяльності, оскільки договір фінансового лізингу був укладений Терентьєвою О.Ю. саме як фізичною особою-підприємцем, а тому спір підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства незалежно від подальшого припинення нею статусу фізичної особи-підприємця.
Відповідач заперечив проти розгляду справи господарським судом та подав заяву про закриття провадження у справі, посилаючись на те, що на момент звернення з позовом Терентьєва О.Ю. припинила підприємницьку діяльність, у зв`язку із чим, на її думку, спір не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Таким чином, спір у даній справі виник у зв`язку із наявністю чи відсутністю підстав для стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму заборгованості, що виникла з договору фінансового лізингу, укладеного у межах здійснення підприємницької діяльності.

Короткий зміст оскаржуваної ухвали суду.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 24.02.2026 у справі № 904/4621/25 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів – до 11.03.2026 включно; відмовлено у задоволенні заяви відповідача про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України; передано матеріали справи № 904/4621/25 за територіальною юрисдикцією (підсудністю) на розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області.
Постановляючи вказану ухвалу, суд виходив із того, що спірні правовідносини виникли з договору фінансового лізингу № 00010485 від 16.10.2014, укладеного Терентьєвою Оленою Юріївною саме як фізичною особою-підприємцем, а тому такий спір має господарський характер та підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Суд зазначив, що відповідно до частини першої статті 52 Цивільного кодексу України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними із здійсненням підприємницької діяльності, усім своїм майном, а припинення підприємницької діяльності фізичної особи не припиняє її зобов`язань за укладеними договорами та не змінює правової природи спірних правовідносин.
При цьому суд врахував, що позовні вимоги у даній справі заявлені у зв`язку із невиконанням судового рішення у справі № 904/5726/19, яким було стягнуто заборгованість за договором фінансового лізингу, укладеним у межах здійснення відповідачем господарської діяльності.
Суд також послався на правові висновки Верховного Суду України та Великої Палати Верховного Суду щодо критеріїв розмежування юрисдикції спорів, відповідно до яких для визначення належності спору до господарської юрисдикції має значення характер спірних правовідносин та їх зв`язок із здійсненням господарської діяльності, а не лише наявність або відсутність у особи статусу фізичної особи-підприємця на момент звернення до суду.
Відмовляючи у задоволенні заяви відповідача про закриття провадження у справі, місцевий господарський суд дійшов висновку, що сам по собі факт припинення Терентьєвою О.Ю. підприємницької діяльності не свідчить про відсутність у господарського суду юрисдикції щодо розгляду спору, який виник із господарських правовідносин.
Крім того, суд встановив, що на момент звернення з позовом місце реєстрації відповідача, яке було відоме суду, знаходилось у місті Запоріжжі, у зв`язку із чим справа була прийнята до провадження Господарським судом Запорізької області відповідно до положень частини шостої статті 29 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, з огляду на подані відповідачем відомості щодо зареєстрованого місця проживання у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, суд дійшов висновку про необхідність передачі справи за територіальною підсудністю до Господарського суду Дніпропетровської області.
За результатами розгляду заяви відповідача та дослідження матеріалів справи суд дійшов висновку про відсутність підстав для закриття провадження у справі та необхідність подальшого розгляду спору за правилами господарського судочинства судом, якому справа є територіально підсудною.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із ухвалою Господарського суду Запорізької області від 24.02.2026 у справі № 904/4621/25, Терентьєва Олена Юріївна звернулась до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Запорізької області від 24.02.2026 та закрити провадження у справі № 904/4621/25 на підставі пункту 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що на момент звернення Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» з позовом Терентьєва Олена Юріївна вже припинила підприємницьку діяльність та не мала статусу фізичної особи-підприємця, у зв`язку із чим, на її думку, спір не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Скаржник посилається на те, що суд, відкриваючи провадження у справі, самостійно встановив факт припинення підприємницької діяльності Терентьєвої О.Ю., а також відсутність актуального місця її реєстрації у місті Запоріжжі, проте, незважаючи на це, прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.
Апелянт також вважає помилковим висновок місцевого господарського суду про те, що припинення статусу фізичної особи-підприємця не впливає на юрисдикцію спору, та зазначає, що спір про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат з фізичної особи, яка не є суб`єктом господарювання, повинен розглядатися за правилами цивільного судочинства.
Крім того, скаржник наголошує на тому, що після припинення договору фінансового лізингу між сторонами відсутні господарські правовідносини, а тому, на думку апелянта, у господарського суду були відсутні правові підстави для подальшого розгляду спору.
Таким чином, апеляційна скарга зводиться до вимоги про скасування ухвали Господарського суду Запорізької області від 24.02.2026 та закриття провадження у справі у зв`язку із непідвідомчістю спору господарським судам.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Апелянт зазначає, що ухвала Господарського суду Запорізької області від 24.02.2026 у справі № 904/4621/25 є незаконною, постановленою з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з неправильним застосуванням норм процесуального права щодо визначення юрисдикції спору.
Скаржник вказує, що суд не надав належної оцінки тим обставинам, які, на думку апелянта, свідчили про відсутність підстав для прийняття позовної заяви до розгляду саме Господарським судом Запорізької області та відкриття провадження у справі.
Зокрема, апелянт посилається на те, що ще під час вирішення питання про рух позовної заяви судом було встановлено, що Терентьєва Олена Юріївна припинила підприємницьку діяльність, про що свідчать відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. У зв`язку з цим скаржник вважає, що на момент звернення ТОВ «Порше Лізинг Україна» з позовом відповідач уже не мав статусу фізичної особи-підприємця, а тому не був суб`єктом господарювання.
Крім того, скаржник зазначає, що за інформацією з Єдиного демографічного державного реєстру адресою реєстрації Терентьєвої О.Ю. була адреса: АДРЕСА_1 , однак у відповіді також було зазначено дату зняття її з реєстрації – 14.09.2025. При цьому, як зазначає скаржник, позовна заява надійшла до Господарського суду Запорізької області 15.09.2025, тобто вже після зняття відповідача з реєстрації за вказаною адресою.
Апелянт наголошує, що інших відомостей щодо актуального місця реєстрації Терентьєвої О.Ю. в Єдиному демографічному державному реєстрі зазначено не було, а інформація про наявність довідки внутрішньо переміщеної особи також була відсутня. У зв`язку з цим скаржник вважає, що позивач мав надіслати копію позовної заяви з доданими до неї документами на останню відому адресу реєстрації відповідача листом з описом вкладення, однак належних доказів такого направлення до позовної заяви не було додано.
Скаржник також зазначає, що суду було повідомлено про актуальне місце реєстрації Терентьєвої О.Ю. за адресою: АДРЕСА_2 , що, за твердженням апелянта, підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади № 2026/000486494 від 12.01.2026.
На думку апелянта, наведені обставини свідчать про те, що у Господарського суду Запорізької області не було законних підстав ані приймати позовну заяву до розгляду, ані відкривати провадження у справі, оскільки відповідач не був зареєстрований на території Запорізької області та не мав статусу фізичної особи-підприємця.
Основним доводом апеляційної скарги є твердження про те, що спір не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Апелянт посилається на положення пункту 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якого господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.
Скаржник вважає, що оскільки Терентьєва О.Ю. на момент розгляду справи не є фізичною особою-підприємцем, спір про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат з такої особи не має ознак господарського спору та повинен розглядатися за правилами цивільного судочинства.
Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що припинення підприємницької діяльності фізичною особою не припиняє її зобов`язань за укладеними договорами, а такі зобов`язання залишаються за нею як за фізичною особою. На думку скаржника, цей висновок є помилковим, оскільки Терентьєва О.Ю. не має чинних договорів з ТОВ «Порше Лізинг Україна».
Скаржник зазначає, що ТОВ «Порше Лізинг Україна» направило Терентьєвій О.Ю. повідомлення про відмову від договору фінансового лізингу в односторонньому порядку, у зв`язку з чим, за твердженням апелянта, договір був припинений 04.02.2016. З огляду на це апелянт вважає, що між сторонами відсутні договірні господарські правовідносини, які могли б бути підставою для розгляду спору господарським судом.
Крім того, апелянт посилається на те, що після припинення договору ТОВ «Порше Лізинг Україна» зверталось до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу з позовом до Терентьєвої О.Ю. про стягнення заборгованості, штрафних санкцій, пені, 3 % річних та інфляційних втрат. Скаржник вказує, що самим таким зверненням до суду загальної юрисдикції позивач фактично визнав цивільно-правовий характер відповідного спору.
Також скаржник зазначає, що у вказаному спорі ТОВ «Порше Лізинг Україна» визначило основну суму заборгованості у розмірі 96 462, 75 грн, а не в розмірі вартості предмета лізингу. При цьому скаржник посилається на те, що об`єктом лізингу був транспортний засіб VW Touareg NF 3.0 I V6 TDI, 2014 року випуску, загальною вартістю 1 069 476, 08 грн, а залишок заборгованості, на думку апелянта, становив саме 96 462, 75 грн.
Окремо апелянт викладає обставини, пов`язані з поверненням предмета лізингу. Зокрема, скаржник зазначає, що ТОВ «Порше Лізинг Україна» звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу, яким 10.03.2016 було вчинено виконавчий напис № 335 про повернення лізингоодержувачем на користь лізингодавця об`єкта фінансового лізингу – автомобіля марки VW Touareg.
Апелянт зазначає, що транспортний засіб фактично був вилучений представниками ТОВ «Порше Лізинг Україна» після передачі автомобіля на технічне обслуговування до офіційного дилера Volkswagen у місті Кропивницькому. За твердженням скаржника, після цього Терентьєва О.Ю. дізналася про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого напису нотаріуса.
Скаржник також посилається на обставини розгляду Літинським районним судом Вінницької області справи № 137/2120/16-ц за скаргою Терентьєвої О.Ю. на постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження за виконавчим написом нотаріуса. Апелянт зазначає, що у тій справі, за поясненнями державного виконавця, місцезнаходження автомобіля було визначено на підставі заяви ТОВ «Порше Лізинг Україна» про відкриття виконавчого провадження, а державним виконавцем було встановлено факт перебування автомобіля за відповідною адресою.
Також апелянт посилається на відповідь Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях, отриману на адвокатський запит представника Терентьєвої О.Ю. у лютому 2026 року, відповідно до якої автомобіль марки Volkswagen Touareg, за твердженням скаржника, на сьогодні є власністю ТОВ «Порше Лізинг Україна», у розшук не подавався та не має штрафів за порушення правил дорожнього руху.
З наведеного апелянт робить висновок, що автомобіль перебуває у власності та користуванні ТОВ «Порше Лізинг Україна», а тому позивач, на думку скаржника, безпідставно пред`являє вимоги про стягнення значної суми 3 % річних та інфляційних втрат.
Разом із тим, апелянт пов`язує наведені обставини не стільки з розміром заявлених позовних вимог, скільки з доводом про відсутність господарського характеру спору та помилковість висновку суду щодо належності справи до юрисдикції господарських судів.
Скаржник наголошує, що однією зі сторін спору є фізична особа, яка не є підприємцем, а сам спір стосується прав та обов`язків особи, яка на момент розгляду справи не має статусу суб`єкта господарювання. З огляду на це апелянт вважає, що суб`єктний склад сторін не відповідає критеріям господарської юрисдикції.
Також апелянт зазначає, що предмет спору має ознаки цивільного, а не господарського характеру, оскільки заявлені позовні вимоги спрямовані на стягнення грошових сум з фізичної особи, яка не здійснює підприємницьку діяльність.
На думку скаржника, продовження розгляду справи господарським судом є прямим порушенням статті 20 Господарського процесуального кодексу України, а подальший розгляд справи судом, якому вона, на думку апелянта, не підсудна, призведе до ухвалення незаконного рішення, яке в подальшому підлягатиме скасуванню через порушення правил юрисдикції.
Апелянт також посилається на статтю 125 Конституції України, відповідно до якої судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом, а також на положення статей 3, 4 Господарського процесуального кодексу України щодо здійснення судочинства господарськими судами відповідно до Конституції України, ГПК України, інших законів та міжнародних договорів.
Крім того, скаржник звертає увагу на положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зазначаючи, що право на справедливий судовий розгляд включає розгляд справи судом, встановленим законом. На думку апелянта, поняття «суд, встановлений законом» охоплює, зокрема, дотримання правил юрисдикції та підсудності.
Апелянт зазначає, що критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності, а також пряма вказівка закону на вид судочинства, в якому розглядається відповідна категорія справ.
У зв`язку з наведеним скаржник вважає, що суд дійшов неправильного висновку щодо підсудності та юрисдикції спору, безпідставно відмовив у задоволенні заяви про закриття провадження у справі та помилково передав справу для подальшого розгляду до Господарського суду Дніпропетровської області.
Таким чином, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Господарського суду Запорізької області від 24.02.2026 та закрити провадження у справі № 904/4621/25 на підставі пункту 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України, оскільки, на її переконання, спір про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат з фізичної особи, яка припинила підприємницьку діяльність, не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а ухвалу Господарського суду Запорізької області від 24.02.2026 у справі № 904/4621/25 без змін.
Позивач зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, її доводи не відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм процесуального та матеріального права щодо визначення юрисдикції спору.
ТОВ «Порше Лізинг Україна» підтримує висновки суду про те, що спір у даній справі виник із господарських правовідносин, оскільки договір фінансового лізингу № 00010485 від 16.10.2014 був укладений Терентьєвою Оленою Юріївною саме як фізичною особою-підприємцем у межах здійснення нею підприємницької діяльності.
Позивач посилається на положення частини першої статті 52 Цивільного кодексу України та зазначає, що припинення фізичною особою підприємницької діяльності не припиняє її зобов`язань за укладеними договорами та не змінює характеру правовідносин, з яких виник спір.
На думку позивача, місцевий господарський суд правильно врахував правові висновки Верховного Суду України та Великої Палати Верховного Суду щодо того, що визначальним критерієм для встановлення належності спору до господарської юрисдикції є не лише поточний статус особи як підприємця, а характер спірних правовідносин та їх зв`язок із здійсненням господарської діяльності.
ТОВ «Порше Лізинг Україна» зазначає, що апелянт у своїй скарзі свідомо ігнорує обставини попередніх судових спорів між сторонами, які, на думку позивача, мають істотне значення для правильного вирішення питання юрисдикції.
Зокрема, позивач звертає увагу апеляційного суду на те, що сама Терентьєва О.Ю. в апеляційній скарзі зазначає про звернення ТОВ «Порше Лізинг Україна» у 2016 році до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу з позовом про стягнення заборгованості, штрафних санкцій, 3 % річних та інфляційних втрат.
Разом із тим позивач зазначає, що Терентьєва О.Ю. не навела подальший рух та результат розгляду справи № 212/3182/16-ц, хоча ці обставини, на думку ТОВ «Порше Лізинг Україна», мають визначальне значення для вирішення спору у даній справі.
Позивач вказує, що Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду скасував рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.02.2018 та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27.11.2018 у справі № 212/3182/16-ц, а провадження у справі закрив саме з підстав належності спору до юрисдикції господарських судів.
На думку позивача, наведені обставини свідчать про те, що питання юрисдикції спорів між сторонами, які виникли з договору фінансового лізингу, вже було предметом оцінки Верховного Суду, який дійшов висновку про необхідність розгляду таких спорів саме в порядку господарського судочинства.
ТОВ «Порше Лізинг Україна» також не заперечує факт того, що у 2016 році договір фінансового лізингу був розірваний в односторонньому порядку та що позивач звертався до суду загальної юрисдикції, однак зазначає, що такі обставини не змінюють господарського характеру правовідносин, з яких виник спір.
Позивач наголошує, що вимоги у даній справі заявлені не у зв`язку з існуванням чинного договору лізингу, а у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання, яке виникло з господарських правовідносин та підтверджене судовим рішенням у справі № 904/5726/19.
Крім того, ТОВ «Порше Лізинг Україна» зазначає, що вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат є похідними від основного грошового зобов`язання та прямо пов`язані з невиконанням рішення суду, ухваленого у господарській справі.
Позивач вважає безпідставними доводи апелянта про те, що після припинення підприємницької діяльності Терентьєва О.Ю. не може бути стороною спору у господарському процесі, оскільки фізична особа-підприємець після припинення діяльності не припиняє існування як суб`єкт цивільних прав та обов`язків і продовжує нести відповідальність за зобов`язаннями, що виникли під час здійснення підприємницької діяльності.
Також позивач зазначає, що посилання апелянта на відсутність чинного договору фінансового лізингу не спростовують факту виникнення спірних правовідносин саме у сфері господарської діяльності та не впливають на визначення юрисдикції спору.
На думку ТОВ «Порше Лізинг Україна», доводи апеляційної скарги фактично спрямовані на переоцінку вже встановлених судами обставин та уникнення виконання грошових зобов`язань, підтверджених судовими рішеннями.
Позивач також зазначає, що суд обґрунтовано застосував положення статей 20, 27, 29 Господарського процесуального кодексу України та дійшов правильного висновку про необхідність передачі справи за територіальною підсудністю до Господарського суду Дніпропетровської області після встановлення актуального місця реєстрації відповідача.
ТОВ «Порше Лізинг Україна» вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують законності та обґрунтованості ухвали Господарського суду Запорізької області від 24.02.2026, а тому підстави для її скасування та закриття провадження у справі відсутні.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.03.2026 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 24.02.2026 у справі № 904/4621/25 передано на розгляд колегії суддів Центрального апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Андрейчука Л.В., суддів Віннікова С.В., Левшиної Г.В.
На момент надходження апеляційної скарги матеріали справи № 904/4621/25 у суді апеляційної інстанції були відсутні.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 26.03.2026 витребувано у Господарського суду Дніпропетровської області матеріали справи № 904/4621/25 та відкладено вирішення питання щодо руху апеляційної скарги до надходження матеріалів справи до суду апеляційної інстанції.
03.04.2026 матеріали справи № 904/4621/25 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 07.04.2026 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 24.02.2026 у справі № 904/4621/25 залишено без руху. Апелянту надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом надання доказів направлення апеляційної скарги іншим учасникам справи в електронному вигляді через підсистему ЄСІТС «Електронний суд».
09.04.2026 до Центрального апеляційного господарського суду від представника апелянта – адвоката Деркача О.О. – надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано уточнену апеляційну скаргу та докази направлення апеляційної скарги іншим учасникам справи через систему ЄСІТС «Електронний суд».
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 14.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Терентьєвої Олени Юріївни на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 24.02.2026 у справі № 904/4621/25.
Вказаною ухвалою суд апеляційної інстанції дійшов висновку про здійснення перегляду оскаржуваної ухвали в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, за наявними у справі матеріалами, у порядку письмового провадження, оскільки предметом апеляційного оскарження є ухвала про передачу справи на розгляд іншого суду, яка відповідно до пункту 8 частини першої статті 255 та частини другої статті 271 Господарського процесуального кодексу України розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
23.04.2026 до Центрального апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити ухвалу Господарського суду Запорізької області від 24.02.2026 у справі № 904/4621/25 без змін.
Інших заяв, клопотань чи заперечень від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.
Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання.

Встановлені судом обставини справи.

Як встановлено судом, предметом апеляційного перегляду у цій справі є ухвала Господарського суду Запорізької області від 24.02.2026 у справі № 904/4621/25 в частині відмови у задоволенні заяви відповідача про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України та передачі матеріалів справи за територіальною юрисдикцією (підсудністю) на розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області.
Судом установлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Терентьєвої Олени Юріївни про стягнення 1 110 764, 16 грн, які складаються з 3 % річних у розмірі 220 041, 13 грн та інфляційних втрат у розмірі 890 723,03 грн, нарахованих станом на 01.06.2025 відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України.
Заявлені позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем грошового зобов`язання, що виникло з договору фінансового лізингу № 00010485 від 16.10.2014, укладеного між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та Терентьєвою О.Ю. як фізичною особою-підприємцем, а також невиконанням судового рішення у справі № 904/5726/19, яким було вирішено спір щодо заборгованості за вказаним договором.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 25.08.2025 позовні матеріали у справі № 904/4621/25 направлено за територіальною підсудністю до Господарського суду Запорізької області з огляду на те, що зареєстрованим місцем проживання відповідача на той час визначалась адреса: АДРЕСА_1 .
15.09.2025 матеріали позовної заяви надійшли до Господарського суду Запорізької області та згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями були передані для розгляду судді Ярешко О.В.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 22.09.2025 позовну заяву залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви.
При вирішенні питання щодо руху позовної заяви суд отримав інформацію з відповідних державних реєстрів. Зокрема, згідно з відповіддю з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Терентьєва Олена Юріївна припинила підприємницьку діяльність. Водночас з відповіді з Єдиного демографічного державного реєстру вбачається, що адресою реєстрації фізичної особи Терентьєвої О.Ю. була адреса: АДРЕСА_3 , при цьому зазначено дату зняття з реєстрації – 14.09.2025.
Інших відомостей щодо адреси реєстрації Терентьєвої О.Ю. в Єдиному демографічному державному реєстрі на той час не зазначалося. Також з відповіді щодо отримання інформації про внутрішньо переміщену особу вбачається, що довідки ВПО щодо Терентьєвої О.Ю. відсутні.
07.10.2025 від позивача до Господарського суду Запорізької області надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 13.10.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 904/4621/25 за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами.
У подальшому ухвалою Господарського суду Запорізької області від 10.12.2025 здійснено перехід від спрощеного позовного провадження до розгляду справи № 904/4621/25 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Судом також встановлено, що судові ухвали, які надсилались відповідачу за відомим зареєстрованим місцем проживання: АДРЕСА_3 , повертались до суду без вручення у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою.
З метою повідомлення відповідача про розгляд справи Господарський суд Запорізької області також здійснював повідомлення шляхом розміщення відповідних оголошень на вебсайті Судової влади України.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 20.01.2026 було відмовлено у задоволенні заяви відповідача про закриття провадження у справі. Водночас суд задовольнив усне клопотання представника відповідача та продовжив строк для подання відзиву на позовну заяву до 28.01.2026 включно, а підготовче засідання відклав.
02.02.2026 через систему «Електронний суд» до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, а 05.02.2026 – відповідь позивача на відзив. Вказані заяви по суті спору були долучені судом до матеріалів справи.
17.02.2026 підготовче судове засідання не відбулося у зв`язку з технічними причинами, а саме відсутністю можливості фіксування судового процесу технічними засобами через непрацездатність підсистеми «Електронний суд». Ухвалою від 17.02.2026 підготовче засідання було призначено на 24.02.2026.
24.02.2026 у судове засідання з`явились представники сторін. У цьому судовому засіданні представник відповідача підтримав заяву про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України, яка надійшла через систему «Електронний суд» 24.02.2026.
Заява відповідача про закриття провадження була мотивована тим, що Терентьєва Олена Юріївна припинила підприємницьку діяльність, а тому, на думку відповідача, не є суб`єктом господарювання. Відповідач також посилався на те, що з 14.09.2025 її було знято з реєстрації за адресою у місті Запоріжжі, тобто до надходження позовної заяви до Господарського суду Запорізької області.
Крім того, відповідач повідомив суд про актуальне зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджувалося витягом з Реєстру територіальної громади № 2026/000486494 від 12.01.2026.
З огляду на зазначене відповідач просив закрити провадження у справі, вважаючи, що спір про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат з фізичної особи, яка на момент звернення з позовом не має статусу фізичної особи-підприємця, не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.
Представник позивача проти задоволення заяви про закриття провадження заперечував та наполягав на тому, що спір виник з господарських правовідносин, оскільки первинне зобов`язання виникло з договору фінансового лізингу, укладеного Терентьєвою О.Ю. саме як фізичною особою-підприємцем.
Розглянувши заяву відповідача, Господарський суд Запорізької області дійшов висновку про відсутність підстав для закриття провадження у справі.
Суд виходив із того, що позов ТОВ «Порше Лізинг Україна» обґрунтовано невиконанням відповідачем судового рішення у справі № 904/5726/19, яким стягнуто заборгованість за договором № 00010485 від 16.10.2014 про фінансовий лізинг.
Місцевий господарський суд зазначив, що відповідно до частини першої статті 52 Цивільного кодексу України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення.
Суд також виходив із того, що припинення підприємницької діяльності фізичною особою не припиняє її зобов`язань за укладеними під час здійснення підприємницької діяльності договорами, оскільки фізична особа не припиняє існування як учасник цивільних правовідносин та продовжує відповідати за відповідними зобов`язаннями.
При цьому суд врахував, що для визначення юрисдикції спору має значення не лише формальний статус особи на момент звернення до суду, а характер спірних правовідносин, підстава виникнення зобов`язання та зв`язок такого зобов`язання із здійсненням господарської діяльності.
Суд дійшов висновку, що оскільки договір фінансового лізингу № 00010485 від 16.10.2014, з якого виникли відповідні грошові зобов`язання, був укладений Терентьєвою О.Ю. як фізичною особою-підприємцем, а заявлені вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат є похідними від невиконання такого грошового зобов`язання, спір підлягає розгляду саме в порядку господарського судочинства.
Окремо судом встановлено, що після надання відповідачем інформації про актуальне зареєстроване місце проживання у місті Кривому Розі Дніпропетровської області справа підлягає передачі за територіальною підсудністю до Господарського суду Дніпропетровської області.
У зв`язку із цим суд, керуючись статтями 27, 31 Господарського процесуального кодексу України, дійшов висновку про необхідність передачі матеріалів справи № 904/4621/25 за територіальною юрисдикцією до Господарського суду Дніпропетровської області.
Таким чином, судом встановлено, що спір у справі № 904/4621/25 виник у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання, яке має своїм джерелом договір фінансового лізингу, укладений у межах підприємницької діяльності відповідача, а тому підстави для закриття провадження у справі у зв`язку з непідвідомчістю спору господарському суду відсутні.
Водночас з огляду на встановлення актуального місця реєстрації відповідача у Дніпропетровській області суд передав матеріали справи для подальшого розгляду до Господарського суду Дніпропетровської області як суду, якому справа територіально підсудна.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 2 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених главою 1 розділу IV цього Кодексу.
Предметом апеляційного перегляду у цій справі є ухвала Господарського суду Запорізької області від 24.02.2026, якою, зокрема, відмовлено у задоволенні заяви відповідача про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України та передано матеріали справи № 904/4621/25 за територіальною юрисдикцією (підсудністю) на розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області.
Переглянувши оскаржувану ухвалу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, доводи апелянта та заперечення позивача, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Терентьєвої Олени Юріївни не підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду Запорізької області від 24.02.2026 у справі № 904/4621/25 підлягає залишенню без змін, з огляду на таке.
Колегія суддів виходить із того, що ключовим питанням апеляційного перегляду є правильність висновку суду про належність спору до юрисдикції господарських судів та, відповідно, відсутність підстав для закриття провадження у справі за пунктом 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності.
Згідно з частиною першою статті 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами у судовому процесі — позивачами і відповідачами — можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Водночас положення Господарського процесуального кодексу України не виключають можливості участі фізичної особи, яка втратила статус підприємця, у господарському процесі, якщо спір виник із правовідносин, пов`язаних із раніше здійснюваною нею підприємницькою діяльністю.
Критеріями відмежування справ господарської юрисдикції від справ, що підлягають розгляду в порядку іншого судочинства, є не лише суб`єктний склад сторін, а й предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин, підстава виникнення зобов`язання та зв`язок такого зобов`язання зі здійсненням господарської діяльності.
Аналогічний підхід неодноразово застосовувався Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постанові від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18, в якій зазначено, що припинення підприємницької діяльності фізичної особи не є самостійною підставою для висновку про відсутність господарської юрисдикції, якщо спірні правовідносини виникли у зв`язку зі здійсненням такою особою підприємницької діяльності. 
Згідно з частиною першою статті 51 Цивільного кодексу України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.
Відповідно до частини першої статті 52 Цивільного кодексу України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.
За змістом наведених норм припинення фізичною особою підприємницької діяльності не припиняє її зобов`язань, які виникли під час здійснення такої діяльності, та не змінює господарського характеру правовідносин, якщо відповідний спір пов`язаний із виконанням, невиконанням або неналежним виконанням правочину, укладеного у межах підприємницької діяльності.
Матеріалами справи підтверджується, що позов ТОВ «Порше Лізинг Україна» у справі № 904/4621/25 обґрунтовано невиконанням відповідачем грошового зобов`язання, яке виникло з договору фінансового лізингу № 00010485 від 16.10.2014, укладеного Терентьєвою О.Ю. саме як фізичною особою-підприємцем.
При цьому позовні вимоги у цій справі стосуються стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України у зв`язку з невиконанням судового рішення у справі № 904/5726/19, яким було вирішено спір щодо заборгованості за тим самим договором фінансового лізингу.
Отже, заявлені позовні вимоги не є самостійним спором, відірваним від господарських правовідносин сторін. Вони є похідними від грошового зобов`язання, яке виникло з договору фінансового лізингу, укладеного у межах підприємницької діяльності відповідача, та від наслідків невиконання відповідного грошового зобов`язання.
Довід апелянта про те, що Терентьєва О.Ю. на момент звернення з позовом вже не мала статусу фізичної особи-підприємця, сам по собі не спростовує висновку суду про господарську юрисдикцію спору.
Колегія суддів зазначає, що для вирішення питання про юрисдикцію має значення не формальне найменування відповідача у позовній заяві та не лише його статус на момент звернення з позовом, а характер спірних правовідносин, з яких виникли заявлені вимоги. Якщо зобов`язання виникло з правочину, укладеного особою як суб`єктом підприємницької діяльності, то подальше припинення статусу фізичної особи-підприємця не трансформує господарський спір у цивільний.
Така правова позиція узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду про те, що після припинення підприємницької діяльності фізична особа не звільняється від обов`язку виконання зобов`язань, які виникли під час здійснення нею підприємницької діяльності, а спори щодо таких зобов`язань можуть розглядатися господарськими судами за умови наявності зв`язку спору з господарською діяльністю.
З огляду на це колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що припинення Терентьєвою О.Ю. підприємницької діяльності не є підставою для закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України.
Не заслуговують на увагу і доводи апелянта про те, що суд мав закрити провадження у справі, оскільки спір стосується стягнення 3 % річних та інфляційних втрат з фізичної особи.
За змістом статті 625 Цивільного кодексу України 3 % річних та інфляційні втрати є наслідками прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі вимоги мають похідний характер від основного грошового зобов`язання та поділяють його правову природу в частині визначення юрисдикції спору.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, яка стосувалась спору між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ФОП Терентьєвою О.Ю. за тим самим договором фінансового лізингу, прямо зазначала про заявлення вимог, зокрема, щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення грошових зобов`язань, а також про застосування статті 625 Цивільного кодексу України до таких нарахувань. 
Отже, сам факт того, що у цій справі заявлено саме вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, не змінює юрисдикції спору, оскільки ці вимоги виникли внаслідок невиконання грошового зобов`язання, що має господарське походження.
Доводи апелянта про те, що між сторонами відсутні чинні договірні правовідносини, оскільки ТОВ «Порше Лізинг Україна» відмовилося від договору фінансового лізингу в односторонньому порядку, також не спростовують висновків суду.
Колегія суддів звертає увагу, що припинення договору не означає автоматичного припинення всіх зобов`язань сторін, які виникли до моменту припинення договору або у зв`язку з таким припиненням. Припинення регулятивних договірних правовідносин може зумовлювати виникнення охоронних правовідносин, пов`язаних із відповідальністю за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 зазначено, що з моменту розірвання договору фінансового лізингу з ініціативи лізингодавця у лізингоодержувача припиняється обов`язок сплачувати лізингові платежі на майбутнє, однак виникає обов`язок негайно повернути об`єкт лізингу, а невиконання цього обов`язку переводить правовідносини сторін у сферу охоронних правовідносин. 
Таким чином, твердження апелянта про припинення договору 04.02.2016 не є підставою для висновку про відсутність між сторонами правовідносин взагалі та не усуває обов`язку відповідача виконати грошове зобов`язання, встановлене судовим рішенням.
Колегія суддів також враховує, що у справі № 904/5726/19 Велика Палата Верховного Суду досліджувала умови договору фінансового лізингу № 00010485, обставини його укладення, передачі відповідачу транспортного засобу, прострочення лізингових платежів, відмови лізингодавця від договору, вчинення виконавчого напису нотаріуса та наслідки неповернення предмета лізингу. 
Саме тому посилання апелянта на те, що автомобіль був об`єктом лізингу, що договір було розірвано, що у 2016 році було вчинено виконавчий напис нотаріуса, а також що ТОВ «Порше Лізинг Україна» зверталося до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу, не є новими обставинами, які спростовують висновок суду щодо юрисдикції. Навпаки, ці обставини підтверджують, що спірні правовідносини сторін виникли саме з договору фінансового лізингу, укладеного відповідачем як фізичною особою-підприємцем.
Колегія суддів відхиляє довід апелянта про те, що звернення ТОВ «Порше Лізинг Україна» у 2016 році до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу свідчить про цивільний характер спору.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, у червні 2016 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» дійсно зверталося до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу з позовом до Терентьєвої О.Ю. про стягнення заборгованості та збитків за договором фінансового лізингу. Однак постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07.08.2019 у справі № 212/3182/16-ц судові рішення у вказаній справі було скасовано, провадження закрито та роз`яснено сторонам, що з урахуванням суб`єктного складу правовідносин, з яких виник спір, такий спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. 
Отже, наведений апелянтом аргумент має протилежне правове значення: попередній спір між цими ж сторонами щодо того самого договору фінансового лізингу був закритий судом цивільної юрисдикції саме з підстав належності спору до господарської юрисдикції.
Колегія суддів також враховує положення частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З огляду на це обставини, встановлені у справі № 904/5726/19 щодо укладення договору фінансового лізингу саме з ФОП Терентьєвою О.Ю., його господарського характеру, виникнення грошових зобов`язань та наслідків їх невиконання, мають істотне значення для цієї справи і не можуть ігноруватися під час вирішення питання про юрисдикцію.
Доводи апелянта про те, що фактична сума заборгованості становила 96 462, 75 грн, що предмет лізингу мав вартість 1 069 476,08 грн, що автомобіль був вилучений або перебуває у власності ТОВ «Порше Лізинг Україна», не впливають на правильність висновку суду про відсутність підстав для закриття провадження у справі.
Зазначені доводи стосуються, по суті, матеріально-правових заперечень відповідача щодо розміру заборгованості, належності виконання договору, правомірності поведінки лізингодавця, повернення чи неповернення об`єкта лізингу, а також обґрунтованості майбутнього вирішення спору по суті. Проте такі питання не є предметом розгляду при вирішенні заяви про закриття провадження у справі за пунктом 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України.
На стадії вирішення питання про закриття провадження у зв`язку з неналежністю спору до господарської юрисдикції суд не вирішує спір по суті, не встановлює остаточний розмір боргу та не надає остаточної оцінки всім матеріально-правовим запереченням відповідача проти позову. На цій стадії суд перевіряє, чи належить відповідна категорія спору до господарської юрисдикції.
Оскільки позовні вимоги заявлені у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання, що виникло з договору фінансового лізингу, укладеного відповідачем як фізичною особою-підприємцем, такі вимоги мають розглядатися в порядку господарського судочинства. Відповідно, доводи апелянта щодо суми боргу, автомобіля, виконавчого напису, обставин вилучення транспортного засобу та реєстраційних дій щодо автомобіля можуть бути предметом оцінки суду під час вирішення спору по суті, але не є підставою для закриття провадження.
Колегія суддів також відхиляє посилання апелянта на те, що на момент надходження позовної заяви до Господарського суду Запорізької області Терентьєва О.Ю. вже була знята з реєстрації за адресою у місті Запоріжжі.
Такі доводи стосуються питання територіальної підсудності, а не предметної юрисдикції спору. Наявність або відсутність у відповідача зареєстрованого місця проживання на території Запорізької області не змінює характеру спірних правовідносин та не впливає на висновок про те, чи підлягає спір розгляду в порядку господарського судочинства.
Відповідно до частини шостої статті 29 Господарського процесуального кодексу України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, можуть пред`являтися за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійної його діяльності.
Як встановлено судом, на час вирішення питання про прийняття позову до розгляду суд мав інформацію про останнє відоме зареєстроване місце проживання відповідача у місті Запоріжжі. Водночас після подання відповідачем витягу з Реєстру територіальної громади № 2026/000486494 від 12.01.2026 суд встановив актуальне місце реєстрації відповідача у місті Кривому Розі Дніпропетровської області.
Саме з урахуванням цієї обставини Господарський суд Запорізької області передав справу за територіальною підсудністю до Господарського суду Дніпропетровської області.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 31 Господарського процесуального кодексу України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції іншого суду.
При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до частини другої статті 31 Господарського процесуального кодексу України передача справи на розгляд іншого суду за встановленою підсудністю здійснюється судом не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а у разі подання скарги — не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення. 
За змістом наведених положень процесуального закону питання передачі справи за територіальною підсудністю вирішується судом до початку розгляду спору по суті та є процесуальним механізмом забезпечення розгляду справи судом, визначеним законом. 
Як убачається з матеріалів справи, на момент постановлення оскаржуваної ухвали Господарський суд Запорізької області до розгляду спору по суті не переходив, рішення по суті заявлених позовних вимог не ухвалював, а після встановлення актуального місця реєстрації відповідача правомірно застосував положення статті 31 Господарського процесуального кодексу України та передав справу до Господарського суду Дніпропетровської області. 
Отже, доводи апелянта щодо неправомірності передачі справи за територіальною підсудністю є необґрунтованими та не свідчать про порушення судом норм процесуального права.
Суд, встановивши актуальне місце реєстрації відповідача у Дніпропетровській області, діяв відповідно до вимог процесуального закону, передавши справу до суду, якому вона територіально підсудна.
Доводи апелянта про те, що Господарський суд Запорізької області взагалі не мав права відкривати провадження у справі, оскільки відповідача було знято з реєстрації у місті Запоріжжі до надходження позову, не можуть бути підставою для закриття провадження у справі.
По-перше, можливе порушення правил територіальної підсудності не є тотожним відсутності предметної юрисдикції господарського суду. По-друге, процесуальний закон передбачає саме механізм передачі справи за належною територіальною підсудністю, а не закриття провадження у справі. По-третє, суд такий механізм і застосував, передавши матеріали справи до Господарського суду Дніпропетровської області.
Колегія суддів також звертає увагу, що апелянт у своїй скарзі фактично ототожнює три різні процесуально-правові питання: належність спору до господарської юрисдикції, територіальну підсудність конкретному господарському суду та обґрунтованість позовних вимог по суті.
Водночас ці питання мають різну правову природу та різні процесуальні наслідки. Неналежність спору до господарської юрисдикції може бути підставою для закриття провадження відповідно до пункту 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України. Належність справи до територіальної юрисдикції іншого господарського суду є підставою для передачі справи відповідно до статті 31 Господарського процесуального кодексу України. Заперечення щодо розміру боргу, виконання договору чи наявності підстав для стягнення коштів підлягають оцінці під час розгляду справи по суті.
Саме тому доводи апелянта щодо зняття з реєстрації у місті Запоріжжі, припинення статусу ФО-П, розірвання договору, вилучення автомобіля, розміру боргу та попередніх звернень до судів не утворюють у сукупності підстав для закриття провадження у справі.
Не спростовують висновків суду і посилання апелянта на статтю 125 Конституції України, статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та поняття «суд, встановлений законом».
Безумовно, право на розгляд справи судом, встановленим законом, охоплює дотримання правил юрисдикції та підсудності. Водночас у цій справі суд не порушив вимог щодо предметної юрисдикції, оскільки спір належить до господарської юрисдикції. Щодо територіальної підсудності, то після встановлення актуального місця реєстрації відповідача суд застосував передбачений законом процесуальний механізм передачі справи до Господарського суду Дніпропетровської області.
Отже, навпаки, оскаржувана ухвала спрямована на забезпечення розгляду справи судом, визначеним законом, оскільки справа була передана до господарського суду, якому вона територіально підсудна.
Посилання апелянта на те, що позивач мав надіслати копію позовної заяви з доданими документами на останню відому адресу відповідача листом з описом вкладення, також не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали в оскарженій частині та закриття провадження у справі.
Питання належного направлення копії позовної заяви та доданих до неї документів учасникам справи вирішується судом під час перевірки позовної заяви на відповідність вимогам Господарського процесуального кодексу України та може мати наслідком залишення позовної заяви без руху або застосування інших процесуальних наслідків, передбачених законом. Водночас саме по собі таке посилання не свідчить про те, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.
Колегія суддів також враховує, що суд забезпечував повідомлення відповідача про розгляд справи, а відповідач фактично реалізував свої процесуальні права: подавав заяви, відзив, брав участь у судовому засіданні через представника, заявляв клопотання та оскаржив ухвалу суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Отже, доводи апелянта щодо недоліків повідомлення або направлення документів не підтверджують порушення права на доступ до суду чи права на справедливий судовий розгляд у такому обсязі, який міг би вплинути на правильність висновку суду щодо юрисдикції спору.
Колегія суддів також відхиляє довід апелянта про те, що оскільки відповідач не є суб`єктом господарювання, справа не може розглядатися господарським судом.
Господарська юрисдикція не завжди визначається виключно поточним статусом особи як суб`єкта господарювання. У спорах із колишніми фізичними особами-підприємцями визначальним є те, чи виникли спірні правовідносини у зв`язку зі здійсненням підприємницької діяльності.
Інше тлумачення призвело б до ситуації, за якої фізична особа могла б змінювати юрисдикцію спору шляхом припинення підприємницької діяльності після виникнення зобов`язання, що суперечило б принципу правової визначеності та усталеній практиці Верховного Суду.
У цій справі спір виник не з побутових, сімейних, спадкових чи інших цивільних правовідносин, не пов`язаних із підприємництвом, а з договору фінансового лізингу, укладеного Терентьєвою О.Ю. як фізичною особою-підприємцем, що підтверджує господарський характер спору.
Крім того, як зазначалося вище, у попередньому спорі між тими самими сторонами щодо цього самого договору суд касаційної інстанції у цивільному судочинстві вже дійшов висновку про необхідність розгляду спору саме за правилами господарського судочинства. Ця обставина додатково підтверджує правильність висновку місцевого господарського суду.
Доводи апеляційної скарги фактично спрямовані не на спростування господарського характеру первинних правовідносин, а на доведення відсутності підстав для задоволення позову по суті. Однак питання наявності чи відсутності підстав для стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат має вирішуватися судом під час розгляду справи по суті після дослідження всіх доказів, розрахунків, заперечень та правових позицій сторін.
На стадії апеляційного перегляду ухвали про відмову в закритті провадження та передачу справи за підсудністю апеляційний суд не вирішує спір по суті та не підміняє собою суд першої інстанції в оцінці матеріально-правових вимог позивача.
З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку, що суд правильно встановив характер спірних правовідносин, правильно застосував положення статей 20, 27, 29, 31, 231 Господарського процесуального кодексу України, статей 51, 52, 625 Цивільного кодексу України та обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви відповідача про закриття провадження у справі.
Також суд обґрунтовано передав справу № 904/4621/25 за територіальною юрисдикцією до Господарського суду Дніпропетровської області, оскільки після встановлення актуального місця реєстрації відповідача справа стала підсудною саме цьому суду.
Апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновок місцевого господарського суду про господарський характер спору, а наведені апелянтом обставини щодо припинення статусу ФО-П, зняття з реєстрації у місті Запоріжжі, розірвання договору фінансового лізингу, виконавчого напису нотаріуса, вилучення автомобіля та розміру заборгованості не є підставами для закриття провадження у справі.
Таким чином, висновки суду відповідають встановленим обставинам справи та нормам процесуального права, а підстави для скасування ухвали Господарського суду Запорізької області від 24.02.2026 у справі № 904/4621/25 відсутні.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У справі «Руїз Торіха проти Іспанії» Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до принципу належного здійснення правосуддя судові рішення повинні достатньою мірою містити мотиви, на яких вони ґрунтуються. Водночас пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не може тлумачитись як такий, що вимагає від суду детальної відповіді на кожен аргумент сторін.
Аналогічний підхід викладений Європейським судом з прав людини у справі «Проніна проти України», відповідно до якого обсяг обґрунтування судового рішення може різнитися залежно від характеру рішення, а питання достатності мотивування оцінюється у світлі конкретних обставин справи.
З урахуванням положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить із того, що скаржнику надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, які мають значення для правильного вирішення питання про наявність або відсутність підстав для закриття провадження у справі та передачі справи за територіальною підсудністю.
Доводи апеляційної скарги про те, що спір не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства у зв`язку з припиненням Терентьєвою О.Ю. статусу фізичної особи-підприємця, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що спірні правовідносини виникли з договору фінансового лізингу № 00010485 від 16.10.2014, укладеного Терентьєвою О.Ю. саме як фізичною особою-підприємцем, а заявлені позовні вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат є похідними від грошового зобов`язання, що виникло у зв`язку з виконанням такого договору та невиконанням судового рішення у справі № 904/5726/19.
Також не підтвердилися доводи апелянта про те, що зняття Терентьєвої О.Ю. з реєстрації за адресою у місті Запоріжжі свідчило про необхідність закриття провадження у справі. Зазначені обставини стосуються питання територіальної підсудності, а не предметної юрисдикції спору, і були належним чином враховані судом шляхом передачі справи на розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області.
Доводи апеляційної скарги щодо припинення договору фінансового лізингу, повернення або вилучення предмета лізингу, розміру заборгованості та інших матеріально-правових заперечень відповідача не спростовують висновку суду про господарський характер спору, оскільки такі обставини підлягають оцінці під час розгляду справи по суті, а не при вирішенні питання про закриття провадження у справі.
Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів встановила, що вона постановлена з додержанням норм процесуального права, на підставі належно з`ясованих обставин, із правильним застосуванням положень статей 20, 27, 29, 31, 231 Господарського процесуального кодексу України та статей 51, 52, 625 Цивільного кодексу України.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням меж перегляду справи в апеляційному порядку, визначених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга Терентьєвої Олени Юріївни задоволенню не підлягає, а ухвала Господарського суду Запорізької області від 24.02.2026 у справі № 904/4621/25 підлягає залишенню без змін.

Судові витрати.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторону пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі відмови у задоволенні скарги — на особу, яка подала відповідну скаргу.
Оскільки за результатами апеляційного перегляду колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги Терентьєвої Олени Юріївни та залишення без змін ухвали Господарського суду Запорізької області від 24.02.2026 у справі № 904/4621/25, витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта та відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтями 13, 20, 27, 29, 31, 45, 73, 74, 75, 76– 79, 86, 129, 231, 236, 269, 270, 271, 273, 274, 275, 276, 281– 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Терентьєвої Олени Юріївни на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 24.02.2026 у справі № 904/4621/25 – залишити без задоволення.
Ухвалу Господарського суду Запорізької області від 24.02.2026 у справі № 904/4621/25 в частині відмови у задоволенні заяви про закриття провадження у справі та передачі справи за територіальною підсудністю – залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку у строки, передбачені статтею 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.В. Андрейчук

Суддя С.В. Вінніков

Суддя  Г.В. Левшина