ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 червня 2026 року	справа № 380/4181/26	

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Желік О.М., розглянувши у порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, –
в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , у якій позивач просить суд: 
- визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 26.01.2023 №157 “Про підсумки службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_2 ” в частині, щодо розвідника-помічника гранатометника 1 роти 3-го загону спеціального призначення Військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_2 ;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно провести службове розслідування щодо розвідника-помічника гранатометника 1 роти 3-го загону спеціального призначення Військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_2 із врахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що є матір`ю військовослужбовця ОСОБА_2 , який з 09.03.2022 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді розвідника-помічника гранатометника 1 роти 3-го загону спеціального призначення. 07.01.2023 її син перестав виходити на зв`язок, останнім відомим місцем його перебування є Житомирська область, а станом на дату подання позову місцезнаходження ОСОБА_2 залишається невідомим. Позивач вважає, що оскаржуваний наказ є протиправним, оскільки під час службового розслідування відповідачем не було досліджено всіх обставин, що передували та супроводжували події зникнення ОСОБА_2 , порушено процедуру проведення службового розслідування, відібрано пояснення лише у двох військовослужбовців керівного складу, які не були останніми, хто контактував із її сином, а зміст їхніх пояснень є ідентичним та дублює зміст наказів, що передували розслідуванню. Позивач також зазначає, що відповідачем не досліджено факт реєстрації у відділі поліції звернення на лінію 102 від 12.01.2023 про те, що особу, схожу на її сина, бачили у м. Чуднів Житомирської області. На переконання позивача, оскаржуваний наказ породжує правові наслідки для неї, оскільки позбавляє права отримувати грошове забезпечення як члена сім`ї військовослужбовця, який зник безвісти.
Ухвалою судді від 16.03.2026 у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження; відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення копії ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
На адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив у повному обсязі. Відповідач зазначає, що оскаржуваний наказ стосується виключно колишнього військовослужбовця – солдата ОСОБА_2 , який 07.01.2023 самовільно залишив підрозділ, і жодним чином не порушує права, свободи чи законні інтереси позивача. Відповідач вказує, що згідно з витягом з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, від 03.03.2025 №20250303-128 інформація щодо ОСОБА_2 у вказаному реєстрі відсутня, а доказів визнання його зниклим безвісти та (або) померлим матеріали справи не містять. Відповідач також зазначає, що службове розслідування проведено у відповідності до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608, а доводи позивача зводяться до суб`єктивної оцінки дій та рішень посадових осіб військової частини. Відомості про кримінальне правопорушення за фактом самовільного залишення військової частини внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №62025240020006528 від 05.08.2025.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
Згідно з витягом із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 09.03.2022 №2 (по стройовій частині) солдата ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призваного за мобілізацією, призначено на посаду розвідника-помічника гранатометника 1 групи спеціального призначення 1 роти спеціального призначення загону спеціального призначення Військової частини НОМЕР_1 та зараховано до списків особового складу військової частини.
Згідно з доповіддю командира НОМЕР_2 загону спеціального призначення Військової частини НОМЕР_1 від 07.01.2023 та рапортом, зареєстрованим за вх. №919 від 13.01.2023, о 08:30 год. 07.01.2023 під час перевірки особового складу 7 роти НОМЕР_2 загону спеціального призначення, розташованого в АДРЕСА_1 , було виявлено факт відсутності солдата ОСОБА_2 , який самовільно залишив підрозділ із власними документами без зброї.
На підставі вказаного рапорту наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 13.01.2023 №214 (з адміністративно-господарської діяльності) призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_2 , проведення якого доручено заступнику командира 7 роти з морально-психологічного забезпечення НОМЕР_2 загону спеціального призначення лейтенанту ОСОБА_3 .
За результатами службового розслідування складено акт службового розслідування, у якому встановлено факт самовільного залишення солдатом ОСОБА_2 місця розташування підрозділу 07.01.2023, а в його діях вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України. У межах розслідування відібрано пояснення у старшого техніка 7 роти молодшого сержанта ОСОБА_4 та заступника командира 1 групи 7 роти старшого солдата ОСОБА_5 .
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 26.01.2023 №157 (з основної діяльності) «Про підсумки службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_2 » затверджено підсумки службового розслідування. Цим наказом, зокрема, доручено направити копію матеріалів службового розслідування до органу досудового розслідування; припинено виплату грошового забезпечення солдата ОСОБА_2 з 07.01.2023; солдата ОСОБА_2 наказано обліковувати як незаконно відсутнього з 07.01.2023.
Згідно з витягом з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, від 03.03.2025 №20250303-128, сформованим Міністерством внутрішніх справ України на запит №К-14193 від 25.02.2025, інформація щодо ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зазначеному реєстрі відсутня.
З матеріалів справи також слідує, що представником позивача на адресу Військової частини НОМЕР_1 направлено адвокатський запит від 11.02.2026; листом Військової частини НОМЕР_1 від 20.02.2026 №2076 повідомлено про опрацювання запиту та надання завірених копій витягів із наказів командира військової частини про призначення та про результати службового розслідування. Зазначений лист представником позивача отримано 23.02.2026. Доказів визнання ОСОБА_2 зниклим безвісти за особливих обставин, безвісно відсутнім чи оголошення померлим матеріали справи не містять.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого.
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).
Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Зі змісту наведених норм убачається, що до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. При цьому обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи саме на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Конституційний Суд України у Рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Тобто право на судовий захист має передусім та особа, у відношенні до якої прийнято відповідний акт індивідуальної дії та на права і обов`язки якої він безпосередньо впливає.
Верховний Суд у своїй сталій практиці неодноразово наголошував, що відсутність порушеного права чи охоронюваного законом інтересу позивача є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позову, незалежно від інших установлених судом обставин та незалежно від оцінки правомірності чи неправомірності оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень. 
Зокрема, у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 07.06.2023 у справі №500/3310/22 викладено правову позицію, згідно з якою встановлення відсутності правової заінтересованості позивача є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову. За відсутності у позивача порушеного права, яке могло б бути відновлене судом у відповідній справі, суд не вбачає необхідності надавати оцінку доводам позивача щодо суті спору.
Аналогічні за змістом висновки сформульовані Верховним Судом у постановах від 20.02.2019 у справі №522/3665/17, від 10.08.2020 у справі №522/1611/17, від 31.03.2021 у справі №640/21611/19 та від 28.09.2021 у справі №802/350/17-а, в яких послідовно зазначено, що порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів.
Досліджуючи питання наявності у позивача порушеного права чи інтересу, суд установив таке.
Оскаржуваний наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 26.01.2023 №157 є актом індивідуальної дії, прийнятим щодо конкретної особи – солдата ОСОБА_2 . Саме на права, свободи та обов`язки ОСОБА_2 цей наказ безпосередньо впливає: ним затверджено підсумки службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини, кваліфіковано його дії за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, припинено виплату йому грошового забезпечення та визначено облік його як незаконно відсутнього. Позивач ОСОБА_1 особою, стосовно якої прийнято оскаржуваний наказ, не є.
Позивач обґрунтовує наявність власного порушеного інтересу тим, що оскаржуваний наказ позбавляє її права отримувати грошове забезпечення як члена сім`ї військовослужбовця, який зник безвісти. Проте такі доводи не знаходять підтвердження в матеріалах справи з огляду на таке.
Правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, та пов`язані з ним гарантії й виплати членам їхніх сімей урегульовано Законом України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин». Підставою для набуття особою статусу зниклої безвісти за особливих обставин та, відповідно, для виникнення у членів її сім`ї похідних прав на відповідні виплати є внесення відомостей про таку особу до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, у встановленому законом порядку, а так само рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи оголошення померлою.
Натомість, як слідує з витягу з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, від 03.03.2025 №20250303-128, інформація щодо ОСОБА_2 у зазначеному реєстрі відсутня. Доказів визнання ОСОБА_2 зниклим безвісти за особливих обставин, безвісно відсутнім чи оголошення померлим матеріали справи не містять. За таких обставин право членів сім`ї на відповідні виплати у позивача наразі не виникло, а підстава, з якою позивач пов`язує таке право, є самостійним юридичним фактом, що не визначається оскаржуваним наказом.
Суд звертає увагу, що оскаржуваний наказ не вирішує питання наявності чи відсутності у ОСОБА_2 статусу зниклого безвісти за особливих обставин і не є перешкодою для звернення позивача чи самого військовослужбовця у встановленому порядку за внесенням відповідних відомостей до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин. Питання набуття такого статусу та похідних від нього виплат вирішується в іншому, визначеному законом порядку та не залежить від наказу про підсумки службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини. Отже, причинно-наслідковий зв`язок між існуванням оскаржуваного наказу та стверджуваним позивачем порушенням її майнового інтересу відсутній.
Суд також ураховує, що оскаржуваний наказ не покладає на позивача жодних обов`язків, не позбавляє і не обмежує жодних належних їй прав та не створює для неї безпосередніх юридично значимих наслідків. Незгода позивача з висновками службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини її сином за своїм змістом зводиться до суб`єктивної оцінки позивачем дій та рішень, прийнятих посадовими особами військової частини стосовно іншої особи. Така суб`єктивна оцінка сама по собі не свідчить про порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у розумінні статей 2, 5 КАС України.
З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що оскаржуваним наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 26.01.2023 №157 права, свободи чи законні інтереси позивача ОСОБА_1 не порушені. Установлення відсутності правової заінтересованості позивача є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позову, у зв`язку з чим суд не вбачає необхідності надавати оцінку доводам позивача щодо додержання процедури проведення службового розслідування та повноти встановлення його обставин, оскільки відповідна оцінка за встановлених обставин не може вплинути на результат вирішення спору та не призведе до захисту прав позивача.
Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Водночас наведений розподіл тягаря доказування не звільняє позивача від обов`язку довести факт порушення оскаржуваним рішенням саме його прав та охоронюваних законом інтересів, наявність якого є передумовою для надання судом правового захисту.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено порушення оскаржуваним наказом її прав, свобод чи законних інтересів, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Європейський суд з прав людини у пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. З огляду на встановлену судом відсутність порушеного права позивача, інші доводи сторін не мають вирішального значення для вирішення спору та не потребують окремої правової оцінки.
З огляду на наведене, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при відмові у задоволенні позову судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають та покладаються на позивача.
Керуючись статтями 2, 5, 6, 9, 72– 77, 90, 122, 139, 241– 246, 250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, –

в и р і ш и в:

у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з врахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Желік О.М.