ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2026 року	справа № 380/15529/25	
Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Братичак У.В., розглянувши в письмовому провадженні, у м. Львові, за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), у якому просить:
- визнати протиправними дії відповідача, які полягають у відмові звільнити позивача з військової служби на підставі абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за своїм батьком ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю II групи;
- зобов`язати відповідача звільнити позивача з військової служби на підставі абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за своїм батьком ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю II групи.
Ухвалою судді Кисильової О.Й. від 04.08.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ч.9 ст.31 Кодексу адміністративного судочинства України невирішені судові справи за вмотивованим розпорядженням керівника апарату суду, що додається до матеріалів справи, передаються для повторного автоматизованого розподілу справ виключно у разі, коли суддя (якщо справа розглядається одноособово) або суддя-доповідач із складу колегії суддів (якщо справа розглядається колегіально) у визначених законом випадках не може продовжувати розгляд справи більше чотирнадцяти днів, що може перешкодити розгляду справи у строки, встановлені цим Кодексом.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 27.01.2026 на підставі проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи (звільнення судді з посади) заява розподілена до провадження судді Братичак У.В.
Ухвалою судді Братичак У.В. від 02 лютого 2026 року прийняти до провадження адміністративну справу №380/15529/25 та вирішено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що на даний момент проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Повідомляє, що ним було подано рапорт про звільнення з військової служби на підставі абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за своїм батьком, яка є особою з інвалідністю II групи, проте отримав відмову, викладену у листі від 12.07.2025.
Вказана відмова обґрунтована тим, що позивачем не надано підтвердження відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня спорідненості такої особи, які можуть здійснювати догляд за нею або підтвердження, що такі особи самі потребують постійного догляду. Зокрема, вказано, що у батька позивача є ще один рідний син першого ступеня споріднення та сестра другого ступеня споріднення.
З таким твердженням позивач не згідний, зазначає, що ним було надано докази того, що його брат не може здійснювати догляд за батьком, адже постійно проживає у Республіці Польща, а сестра батька проживає у м. Челябінськ російської федерації та зв`язку з його батьком не підтримує.
Вважає відмову відповідача протиправною, у зв`язку з чим просить позов задовольнити в повному обсязі.
Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву. Відзив обґрунтований тим, що чинним законодавством передбачена можливість звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, під час дії воєнного стану через таку сімейну обставину як необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Повідомляє, що до рапорту позивачем було долучено, крім іншого, Акт обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформації про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати догляд (утримання) від 02 червня 2025 року, затверджений начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 , підполковником ОСОБА_3 , згідно з яким до членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення ОСОБА_2 (особи, яка потребує догляду) відноситься: син – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; сестра – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Син (родич I ступеня споріднення), та сестра (родич II ступеня споріднення), у відповідності до наданих документів не потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Проживання сина ОСОБА_4 на території Республіки Польщі та ймовірне проживання сестри ОСОБА_5 у місті Челябінськ (РФ) не відповідають положенням закону та не можуть прийматися до уваги при вирішенні питання про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами. 
Таким чином, вважає, що матеріалами рапорту не підтверджено нормативно закріплену вимогу про «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення особи, котра потребує догляду», а тому у задоволенні позову просить відмовити.
Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Супровідним листом від 16.06.2025 представник позивача адвокат Юрій Буженко скерував до ІНФОРМАЦІЯ_4 рапорт позивача від 16.06.2025, адресований командиру роти Військової частини НОМЕР_1 з додатками, з метою перенаправлення його за адресою місцезнаходження Військової частини НОМЕР_1 .
У вказаному рапорті, поданого від імені ОСОБА_1 , позивач просив звільнити його з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 та абз. 12 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», посилаючись на необхідність здійснювати постійний догляд за своїм батьком, який є особою з інвалідністю II групи, за відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які можуть здійснювати відповідний догляд.
У відповідь на вказаний рапорт, відповідач відмовив позивачу у звільненні з військової служби з підстав того, що матеріалами рапорту не підтверджено нормативно закріплену вимогу про «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення особи, котра потребує догляду» (лист-відмова долучено відповідачем до відзиву на позовну заяву).
В обґрунтування підстав для відмови відповідачем зазначено, що до рапорту позивачем було долучено, крім іншого, Акт обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформації про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати догляд (утримання) від 02 червня 2025 року, затверджений начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 , підполковником ОСОБА_3 , згідно з яким до членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення ОСОБА_2 (особи, яка потребує догляду) відноситься: 
син – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; 
сестра – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Син (родич I ступеня споріднення); сестра (родич II ступеня споріднення), у відповідності до наданих документів не потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Проживання сина ОСОБА_4 на території Республіки Польща та ймовірне проживання сестри ОСОБА_5 у місті Челябінськ (РФ) не відповідають положенням закону та не можуть прийматися до уваги при вирішенні питання про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами. 
Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.
Зміст спірних правовідносин полягає у перевірці наявності у позивача підстав для звільнення з військової служби в умовах воєнного стану за поданими документами.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Згідно зі статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу (далі - Закон №2232-ХІІ).
Згідно з частинами першою та другою статті 1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Відповідно до частини 6 статті 2 Закону №2232-XII одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 6 грудня 1991 року №1932-XII особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій; воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII (далі - Закон №389-VIII) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, було введено воєнний стан. Строк дії Указу в подальшому продовжено відповідними Указами Президента України та діє на даний час.
Таким чином, на дату ухвалення рішення у цій справі в Україні діє воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом України від 12 травня 2015 року № 389-VIII.
Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
З огляду на введення в Україні військового стану та зважаючи на вид військової служби, яку проходить позивач, підстави звільнення його з військової служби визначені п. 2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ.
Відповідно до підпункту «г» п.2 ч.4 цієї статті, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, зокрема, під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Так, згідно з абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-ХІІ, військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах, серед іншого, під час дії воєнного стану:
необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
У спірних правовідносинах відповідач відмовив позивачу у звільненні з військової служби саме у зв`язку з наявністю у батька позивача інших членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення, які можуть здійснювати за ним догляд.
Щодо вказаного питання Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 27.02.2025 у справі № 380/16966/24, від 07.05.2025 у справі № 420/30227/24 та від 29.04.2026 у справі № 520/14746/25 сформував такі висновки.
Для звільнення з військової служби у випадку необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, достатньою є наявність однієї з таких умов:
- відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи;
- інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
При цьому, «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи» означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж «юридичної наявності» інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону про військову службу.
При цьому, перелік об`єктивних причин, наведений Верховним Судом, не є вичерпним. Поняття «постійний догляд» за своєю природою вимагає щоденної, безперервної фізичної присутності доглядача поруч із непрацездатною особою для надання їй побутової, соціальної та медичної допомоги. Здійснювати постійний сторонній догляд дистанційно або шляхом епізодичних візитів - неможливо.
Так, в постанові від 29.04.2026 у справі № 520/14746/25 Верховний Суд констатував увагу, що відповідно до підпункту 26 пункту 5 Додатку 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом міністра оборони України від 10.04.2009 № 170, одним із документів, що підтверджує відсутність в особи інших членів сім`ї першого ступеня споріднення чи другого ступеня споріднення є акт перевірки сімейного стану військовослужбовця.
Повертаючись до обставин даної справи, суд звертає увагу, що згідно з актом обстеження сімейного стану військовослужбовця від 02.06.2025, який долучався позивачем до рапорту, його рідний брат ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 постійно проживає у Республіці Польща. На підтвердження вказаних обставин до рапорту позивачем додатково долучалася KARTA POBYTU, видана на ім`я брата та нотаріально завірена заява ОСОБА_4 про те, що він постійно працює проживає на території Польщі і не має змоги здійснювати догляд за батьком.
Окрім цього, згідно з цим же актом обстеження сімейного стану військовослужбовця від 02.06.2025, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка є рідною сестрою батька позивача, проживає у м. Челябінськ, російська федерація. Водночас, міститься відмітка про те, що такий запис зроблено зі слів самого ОСОБА_6 , а підтверджуючих документів не представлено).
Застосовуючи висновки Верховного Суду щодо існування «об`єктивних причин», які унеможливлюють здійснення догляду формально («юридично») наявними родичами, суд чітко констатує: неможливість здійснювати догляд через постійне перебування члена сім`ї за межами України є саме тією об`єктивною і непереборною підставою, що унеможливлює виконання обов`язку з догляду. Відтак, наявність таких родичів за кордоном фактично прирівнюється до їхньої відсутності у розумінні приписів абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-XII, що виключає правомірність відмови військовослужбовцю у звільненні.
Письмовими доказами, що долучені до матеріалів справи, підтверджується, що брат ОСОБА_4 , який є рідним братом позивача має постійне місце проживання та центр життєвих інтересів в Республіці Польща, а тому з об`єктивних, непереборних причин не може виконувати обов`язки по здійсненню постійного догляду за батьком в Україні. Отже, об`єктивна нездатність здійснювати догляд через постійне проживання за кордоном є фактичним підтвердженням відсутності іншої особи, спроможної забезпечити такий догляд.
Водночас, суд зауважує, що до рапорту позивачем не долучено жодних доказів того, що ОСОБА_5 , яка є рідною сестрою його батька, справді проживає на території російської федерації, відповідні записи в акті здійснені лише на підставі слів його батька).
Суд враховує, що на підтвердження відповідних фактів представником позивача долучено до матеріалів справи адресну довідку відділу з питань міграції відділу поліції «Центральний» УМВС росії по місту Челябінську від 01.08.2025 №740-02210В250001512, згідно з якою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 07.12.2007 зареєстрована та проживає на території російської федерації.
Разом з тим, відповідна довідка не надавалася відповідачу разом із рапортом на звільнення з військової служби та не могла бути ним врахована.
Враховуючи вищенаведене, відмова відповідача у звільненні позивача з військової служби з підстав того, що ним не підтверджено нормативно закріплену вимогу про «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення особи, котра потребує догляду» є правомірною.
Окрім цього, щодо вимог позивача про зобов`язання відповідача звільнити його з військової служби на підставі абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за своїм батьком ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю II групи, суд додатково вважає за необхідне звернути увагу на наступне.
З матеріалів справи судом встановлено, що на підтвердження наявності у батька позивача - ОСОБА_2 інвалідності II групи та потреби у постійному догляді до рапорту позивача долучалися: 
- засвідчена нотаріусом копія довідки до акта огляду МСЕК ОСОБА_2 серії 12 ААГ № 613662;
- засвідчена нотаріусом копія висновку 113/5 про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, у наслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі щодо ОСОБА_2 .
Так, згідно з довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ № 613662 від 09.04.2024 ОСОБА_2 встановлено ІІ групу інвалідності, дата чергового переогляду 02.04.2026. При цьому, висновок про потребу даної особи у постійному догляді відсутній.
Водночас, аналізуючи підстави для звільнення військовослужбовця з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Верховний Суд у постановах від 21 лютого 2024 року у справі № 120/1909/23 та від 11.04.2024 у справі № 420/16689/23 зазначив про недосконалість та неузгодженість термінів та понять в нормативно-правових актах стосовно питання, яким документом підтверджується необхідність здійснення постійного догляду та який орган має право видавати цей документ.
З аналізу повноважень медико-соціальної експертної комісії, передбачених Положенням № 1317, Верховний Суд дійшов висновку про те, що така комісія визначає потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі особам з інвалідністю, а також особам, яким визначена ступінь втрати професійної працездатності.
Щодо осіб, які не відносяться до цих категорій, але які за станом здоров`я нездатні до самообслуговування і потребують постійного стороннього догляду, то Суд вважає, що такі повноваження можуть бути віднесені до лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Поряд з цим, Верховний Суд наголосив на необхідності дослідження чи є рішення ЛКК документом, що підтверджує всі відомості, які необхідні для застосування положень підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII. Тобто чи відповідає вказане рішення встановленій формі, чи віднесено до компетенції уповноваженого на це чинним законодавством органу, чи містить інформацію про строк, на який воно видане, оскільки позивач ініціює остаточне звільнення з військової служби, тощо.
Так, Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 № 407 «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я» затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації № 080-2/о «Висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі» (була чинною на дату виникнення спірних правовідносин).
Згідно з пунктом 2 цієї Інструкції висновок призначений для реєстрації когнітивних порушень які виникають при захворюваннях (органічні психічні розлади (F00-F09), розумова відсталість (F70-F79), порушення рухової активності (паралічі), соціальна дезадаптація, інвалідність І групи тощо). Когнітивні порушення можуть спостерігатися у симптокомлексі наступних розладів психіки (F10-F19), шизофренія (F20), первазивні розлади розвитку (F84), нейродегенеративні захворювання (хвороба Альцгеймера, Паркінсона тощо), судинні захворювання головного мозку (інсульти, інфаркти мозку, церебральний атеросклероз), нейроінфекція, наслідки черепно-мозкової травми, новоутворення, метаболічні порушення та інтоксикації, аутоімунні захворювання, генетичні захворювання тощо.
Пунктом 5 цієї Інструкції визначено, що висновок надається особі або законному представнику особи, яка потребує надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі відповідно до Порядку подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 № 859.
У пункті 4 висновку вказуються рекомендовані соціальні послуги: денного догляду, догляду вдома, паліативного догляду вдома, отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи (пункт 8 Інструкції).
Обумовлений висновок призначений для надання до структурних підрозділів з питань соціального захисту населення районної, районної у м.Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчих органів міської, міста обласного значення, районної в місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної, міської ради об`єднаної територіальної громади за місцем проживання/перебування особи, якій надаються соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, або до структурного підрозділу, що визначений договором про співробітництво територіальних громад для вирішення питання призначення особі соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (пункт 10 Інструкції).
Так, суд зауважує, що долучений позивачем до рапорту на звільнення висновок ЛКК №113/5 від 23.05.2025 за формою №080-4/о, виданий ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , не містить інформації про те, що він, має обов`язкову потребу у постійному догляді. 
Як зазначено у згаданому висновку, ОСОБА_2 рекомендований догляд вдома на непрофесійній основі від фізичної особи. Висновок надається для одержання компенсації фізичною особою, яка надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі.
Більше того, як зазначено у цьому висновку, такий дійсний до 23.05.2026 (виданий на 1 рік), тобто є строковим.
Водночас, поняття «постійний догляд» передбачає безперервний догляд, який надається особі, яка не здатна до самообслуговування, догляд, який надається без будь-якого часового, просторового обмеження, безперервно, постійно.
Таким чином, враховуючи вищенаведені висновки Верховного Суду, наданий висновок №113/5 від 23.05.2025 не підтверджує обов`язкову потребу ОСОБА_2 у постійному догляді, а його призначенням є отримання компенсації по догляду на непрофесійній основі.
Відтак, суд приходить висновку, що позивачем не доведено в установленому порядку належними доказами обставин з приводу того, що його батько має обов`язкову потребу саме у постійному сторонньому догляді. А, відтак, відсутні підстави для його звільнення, визначені абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-ХІІ.
Будь-яких інших обставин, які б вимагали детальної відповіді або спростування, сторонами у позовній заяві та відзиві на неї не зазначено та з матеріалів справи не встановлено.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
На підставі досліджених доказів та встановлених на їх підставі обставин, суд дійшов висновку, що докази, подані позивачем, переконують у безпідставності позовних вимог. 
А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити.
Щодо судового збору, то оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то такий відповідно до ст.139 КАС України стягненню зі сторін не підлягає.
Керуючись ст.ст.6-10, 14, 72-77, 90, 132, 159, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

у задоволенні позову відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду. 

Суддя	Братичак Уляна Володимирівна